63 



syre, beviser Kirwan ved, at man ved Glødning af Salpeter først faaer Kulsyre og 

 derpaa Ilt, blandet med noget Kvælstof. Berthollet svarer hertil, at den ringe 

 Mængde Kulsyre hidrørte fra tilfældige Urenheder i Salpeteret. Hvis man, naar 

 Kulsyreudviklingen ophørte, om krystalliserede Salpeteret, fik man ved Glødning af 

 dette ikke Spor af Kulsyre. Men Kirwan's Hovedbevis for, at Salpetersyren indeholdt 

 Kulsyre, var, at Berthollet selv ved Glødning af Zink og Jern med Salpeter havde 

 faaet en rigelig Mængde Kulsyre (se ovenfor S. 42). Berthollet gjør nu opmærksom 

 paa, at man dengang ikke vidste, at de fleste Metaller indeholdt Kul, herfra hidrørte 

 Kulsyren, og ingenlunde fra Salpeteret. 



Medens Antiflogistikerne anlöge, at Saltsyre bestod af et ubekjendt Radikal, 

 forbundet med Ilt ved en saa stærk Affinitet, at man ikke paa nogen Maade kunde 

 adskille dem, og at den dannede iltet Saltsyre (Chlor), ved at Brunsten uden videre 

 afgav en Del af sin Ilt til Saltsyren (saa at ßO blev til RO.,), mente Kirwan, at 

 Saltsyren var en Forbindelse af et ubekjendt Radikal, Flogiston og Kulsyre, altsaa 

 FRFO, og at den ihede Saltsyre var R{FO).,. Berthollet fremhæver da Lysets 

 Virkning paa en Opløsning af iltet Saltsyre i Vand, hvorved dannedes almindelig 

 Saltsyre og udvikledes IH, saa at Antagelsen af Flogiston var ganske unødvendig 

 til at forklare Processen. Men ved Kirwan's Opfattelse af Kulsyre som Syreprincip 

 var det nødvendigt at antage Brint i Saltsyre, og da Brinten forblev i Saltsyren 

 ogsaa, efter at der var dannet iltet Saltsyre, maatte han tillige gjøre Rede for, at 

 Brunstenen afiltedes (flogisticeredes). Han antog da, at Brunstenen indeholdt sin 

 Ilt i Form af KulsjTe, og saa et Bevis derfor deri, at Brunsten ved Glødning først 

 giver Kulsyre og derpaa Ilt. Naar Brunstenen iltede Saltsyre, var det altsaa Kulsyren 

 (FO) deri, som leverede Ilten, medens dens Flogiston flogisticerede Brunstenen. Denne 

 Opfattelse, finder han, støttes ved, at Priestley') ved Ophedning af Brunsten med 

 Jernfilspaan fik udviklet næsten ren Kulsyre, og ligeledes ved at gløde Brunsten i 

 en Strøm af Vanddamp i et Lerrør-'). Selv har Kirwan ganske vist ved at gjentage 

 det sidste Forsøg med Brunsten, der iforvejen var befriet for Karbonater, kun faaet 

 Ilt, men han søger at bortforklare det. Berthollet påaviser derimod, at hele denne 

 Forklaring af Oprindelsen af Brunstenens Ilt fra Kulsyre er ganske uholdbar, da 

 Brunsten, der først var befriet for Kalciumkarbonat, erfaringsmæssig gav langt mere 

 iltet Saltsyre end før. I Priestley's første F^orsøg hidrørte Kulsyren aabenbart fra 

 Jernels Grafit, i sidste fra Kalciumkarbonat eller Mangankarbonat. Naar Kirwan 

 vil have faaet Kulsyre af iltet Saltsyre og Brint, strider det mod Berthollet's egne 

 Forsøg. Lavoisier havde betegnet Saltsyrens Radikal som det, der havde stærkere 

 Affinitet til Ilt end alle Metaller og syredannende Stoffer. Kirwan spørger, hvorfor 

 Saltsyre da ikke iltes ved Destillation med Jernoxyd eller Svovlsyre. Berthollet 

 bemærker hertil, at Kirwan forvexler den stærkt bundne IIb i Saltsyren med den 

 løst bundne, som den optager ved at gaa over til iltet Saltsyre. 



') Exp. a. Obs. to Nat. Phil. 1, 239. 

 -) Ibid 3, 354. 



