405 161 



Juni Manned, og mest i Kattegat. I Limfjorden og den egentlige Østersø 

 er den ikke kendt, derimod i Skager Rak og Store Beit. Den liar allsaa sin 

 Grænse indadtil i vore Farvande. 



Det er en højnordisk Art, som kendes fra Spitsbergens og Grønlands Ky- 

 ster og fra Norges Vestkyst. Dens Oplræden i vore Farvande falder sammen med 

 Foraars-Diatomeernes Blomstring; senere forsvinder den helt af Planktonet; dens 

 Temperatur Optimum ligger ogsaa temmelig lavt (11,5°). Den danner H vilesporer 

 (paavist af Broch 1910), og det er vel i Form af saadanne, at den „oversomrer". 



Tinlinnopsis bollnica (Nordq.) Levand. 

 Den rigtige T. bollnica er en udpræget Brakvandsart, som hører hjemme i 

 den botniske og finske Bugt. Den angives ogsaa fra Zuidersøen (van Breemen), 

 og i 1915 fandt jeg den i Randers Fjords Brakvand, hvor den afløste T. tiibulosa 

 indadtil og selv blev ailøst af T. relicta. 



Tintinnidium mucicola (Clap, et Lachm.) Dad. 



Denne Art kendes ikke fra vore Farvande i Undersøgelsesaarene, men det 

 betyder rimeligvis blot, at den er overset. Det karakteristiske for Slægten Tin- 

 tinnidium er nemlig, at Hylsteret er gcléagligt, og derfor vil de herhen hørende 

 Former være meget vanskelige at genkende i konserveret Tilstand. 



Tintinnidium mucicola er beskrevet fra Bergens Kystfarvand af Claparède og 

 Lachmann (1858) og er senere fundet og undersøgt nøjere ved Kiel af Laackmann 

 (1906) og Brandt (1906—07). Det vilde derfor være naturligt, om den ogsaa fore- 

 kommer i vore Farvande, der ligger mellem disse to Steder, og i de internationale 

 Plankton-Tabeller (Internat. Catalogue 1909) finder vi den da ogsaa angivet saavel 

 fra Beltsøen som fra Kattegat i Aarene 1907 og 1908. Vi har heraf vel Lov at 

 drage den Slutning, at den ogsaa tidligere har været til Stede i vore Farvande, 

 men blot ikke er blevet erkendt. 



Ifølge Lohmann (1908) findes den hele Aaret i Planktonet i Kieler Fjord, tal- 

 rigst om Sommeren og sjældnest om Vinteren; hvad der ogsaa passer med Brandt's 

 Angivelser (I. c., p. 442). Den synes at være en endogenelisk, neritisk Form. 



3. Perîtricha. 



De fleste af de peritrike Infusorier er fastsiddende Former og kommer saa- 

 ledes ikke i Betragtning som Planktonorganismer, — undtagen naar de sidder fast 

 paa andre Planktonorganismer; de kaldes da Pia nktonepibionter (B. Schröder, 

 Biolog. Centralbl., vol. 34, No. 5, 1914)'). Af saadanne kendes nogle faa fra vore 

 Farvande. 



') Organismer, der er fæstede paa Planlitonter, er ofte blevet kaldt Epiplankton: men mod dette 

 Udtryk indvender B. Schröder med Rette, at det betyder „Plankton paa Plankton", ligesom „Epifyt" 



