Alun og Kogsall fik de Saltsyre. Blandingen ophededes stærkt i ildfaste Lerkar, 

 og den frigjorte Syre fortættedes i et Forlag. Men Berendes' Kilde er kun en 

 Oversættelse af Ayur-Veda'). Og delte Værks Alder er meget problemalisk. RÀy°), 

 som selv er Hindu, stiller sig meget skeptisk overfor ganske lignende Angivelser af 

 engelske Forfattere : Royle, Sir V. O'Shaughnessy (Manual of Chemistry), Ainslie 

 o. a. hævde, at de gamle Indere kjendte Fremstillingen af Mineralsyrerne. Men 

 disse Forfattere skrev for mere end el halvt Aarhundrede siden, de have deres 

 Efterretninger paa anden Haand, og der er sandsynligvis ingen af dem, som har 

 læst Sanskrit-Værker in Originali. Ainslie giver følgende Forskrifter for Tilbered- 

 ningen af Svovlsyre, Salpetersyre og Saltsyre hos Tamil-Fysikere i Sydindien: 



Svovlsyre ved at brænde Svovl med lidt Salpeler i stærke Lerkar, 



Salpetersyre ved al blande 20 D. Salpeter og 16 D. Alun med 18 D. af den 

 sure Saft af Stængler og Blade af „the Bengal Horsegram" og destillere ved stigende 

 Varme i en Retort, til al Syre er gaael over. 



Saltsyre ved at destillere 8 D. Salt og 6 D. Alun med samme Vædske paa samme 

 Maade. 



Del er altsaa ganske Ayur-Vedas Forskrifter. 



Derimod fremhæver Ray-'), at Destillation af Alun og grøn Vitriol nævnes i 

 Rasârnava (som han sæller til 1000 — 1300 efter Chr.), men at del ikke er klart, 

 om den saaledes erholdte Syre virkelig brugles som Opløsningsmiddel. I samme 

 gamle Værk er ogsaa omtalt forskjellige Blandinger under Navn af Vida, som efter 

 Bestanddelenes brogede Beskaffenhed maa have indeholdt Kongevand, og om hvilke 

 det ogsaa siges'), at de „would kill all the metals". 



Af Forhold, som gjøre et saa tidligt Kjendskab til Mineralsyrerne, som Bekendes 

 antager, lidet sandsynligt, kan ogsaa nævnes et Værk om de farmakologiske Grund- 

 sætninger, som AcHUNDOW (født Perser, men europæisk uddannet) har oversaf*). 

 Forfatteren, Abu Mansur Muwaffak ben Ali Harawi, omtaler, ligesom Plinius og 

 DiosKORiDES, af Syrer kun Eddikesyre og forskjellige sure Plantesafter, men ikke 

 Mineralsyrerne, der altsaa næppe kjendtes paa hans Tid, eftersom han støtter sit 

 Værk paa el omfattende Studium af den græske, indiske, arabiske og persiske 

 Medicin. Fremdeles omtales, hvad Lippmann'') har gjort opmærksom paa. Salpeter 

 ikke i kinesiske Skrifter før c. 1150. I arabisk Litteratur nævnes det først af den 

 spanske Araber Ibn Buthar (1197 — 1248) i en Encyklopædi over Lægemidlernes 

 Kræfter som „kinesisk Sall". 



Meget snart efter omtales baade Salpetersyre og Kongevand af Albertus 

 Magnus (1193 — 1280), som fremstiller den første (aqua prima) ved Ophedning af 



'■) Susrutas Ayurvedas ... ex Sanscrita in Latinum sermonem vertit Fr. Hessler, Erlangæ 1844, 1, S. 42. 



2) P. C.Ray: a History of Hindu Cliemistry. 2 Ed. London 1907, 1, S. 187. 



3) Ibid. S. 64, 186. 

 *) Ibid. S. 72. 



*) KoBERT. Hist. studien, Dorpat 1893, 3, 137-284. 

 ") Abh. u. Vorträge, Leipzig, 1906, S. 124. 



