til samme Familie, er Følelser, som kunne tillægges Intellekter, men ere menings- 

 løse hos livløse Ting. 



Efter saaledes skarpt at have kritiseret den gængse Anskuelse om Sj'rernes 

 Natur udvikler han i en anden Afhandling') sin egen Opfattelse: 



Syrer og i det hele Opløsningsmidler maa bestaae af Smaadele, der 1) ere sniaa 

 nok til at trænge ind i de fine Porer eller Spalter af det Stof, som skal opløses, 

 men dog ikke ere saa smaa, at de passere igjennem dem (som Lysstraaler gjennem 

 Glas), 2) have en til Øjemedet passende Form, 3) ere stive og stærke nok til at 

 trænge ind og skille det opløselige Stofs Partikler, 4) ere tilstrækkeligt bevægelige. 



Naar Druesaften f. Ex. ved Gjæring gaaer over til Eddike, maa del formodes, 

 at de faste Partikler ved gjentagen og hyppig Slidning blive skarpe som Egge af 

 Knive eller smaa Sværd, eller at Bevægelsen maaskc blotter Partikler, som iforvejen 

 have disse Egenskaber, men laa skjulte og indhyllede af andre Smaadele. Den saa- 

 ledes dannede Eddike indeholder da Masser af Partikler, som paa Grund af deres 

 Egge eller deres paa anden Maade skarpe og gjennemtrængende Form ere saa sure 

 og ædsende, at de kunne opløse Koraller, Krebseøjne, visse Stene, ogsaa Mønie, Bly- 

 kalk eller Kobber [under Luftens Adgang]-). Især virke Syrerne i Varme, som 

 gjør Delenes Bevægelse hurtigere og heftigere, hvilket tydelig nok er en mechanisk 

 Virkning. 



Den Anskuelse, Boyle saaledes udviklede, at Syrernes væsentligste Egenskaber 

 hidrørte fra deres mindste Deles spidse og skarpe Form, slutter ogsaa Mayow sig til, 

 men hos ham kommer et ganske nyt Moment til, nemlig, at det er en Bestanddel 

 af Luften, som han kalder Spiritus nitro-aëreus, og som i Virkeligheden er Ilt '), 

 der tilsliber og skjærper Smaadelene af de syredannende Stoffer. 



Udførligst udvikler han for Svovlets Vedkommende, hvorledes han tænker sig, 

 at det ved Ilt gaaer over til Svovlsyre. Hidtil mente man, at Svovlet indeholdt en 

 Syre, som ved Svovlets Forbrænding blev fri, og, naar en Glasklokke holdtes der- 

 over^), samlede sig som Svovlsyre '), men Mayow finder det lidet troligt, at en saa 



') Experiments and Notes about the mechanical origin or production of corrosiveness, 1676; Works, 

 Ed. 1744, 3, 624 ff. 



^) Her nævner B. ikke denne Betingelse for Kobberels Oplosning, men ved en anden Lejlighed er 

 han fuldstændig klar derover. Kobber og Ammoniak (spirit of urins holder sig farvelos, naar Luften ikke 

 kommer til, men naar Luften har Adgang, bliver Vædsken blaa, og Luftens Elasticitet formindskes [o: 

 der sker en Luftabsorption]. Works, Ed. 1744, 4, 25. 



■•) Se S. M. Jorgensen: Om Iltens Opdagelse (Vid. Selsk. Skr. [7] 4, 208 ff.) 



*) Fremstilling af Svovlsyre „per campanani" beskrives udførligt og med Tegning af N. Le Fèvre 

 (Traité de la Chymie, 1669, 2, S. 416). 



°) Allerede Pseudo Geber (se om Iltens Opdagelse S. 218) antog, at alle brændbare Stoller indeholdt 

 Sulfur, hvorved han ikke forstod almindeligt Svovl, men en vis unctuositas. pinguitudo, som var A.irsag 

 til Brændbarheden. Det almindelige Svovl var i saa Henseende ikke forskjelligt fra andre brændbare 

 Legemer, Det indeholdt en Aarsag til Sønderdeling nemlig inflammabilem substantiam (Geber: Summa 

 perfectionis magisterii; Mangeti Bibi. chem. 1, 540 1. Naar Paracelsus siger; „Das, da brennt, ist 

 Sulfur", saa mener han ikke det almindelige Svovl, men et Element, hvis særegne Karakter er Bra'nd 

 barhed. Ganske i samme Betydning hedder det hos Dan. Sennert ^De Chyraicorum cum Aristotelicis & 



o 



n. K. D. Vidensk. Selsk. Skr., nalurvidensk. of malliem. Afd., S. Række. M. 1. *■ 



