364 70 



rigtigt, inaatte man kunne bedrage Planten ved at erstatte et Jordlag med et mørkt 

 Luftlag" — og han anbragte da en Zinkcylinder over Jorden, under hvilken Rod- 

 stokken af Storkonval laa, saaledes at det nye Luftskud næste Foraar niaatte vokse 

 op gennem den, og saa viste det sig, at de Rodstokke, hvis Luftskud først var naaet 

 til Lyset efter at være voksede op gennem Cylinderen, havde ladet sig bedrage, de 

 var stærkt opadrettede. 



I og for sig vil der heri ikke være noget ukendt; et Organ, f. Eks. et I^øvblads 

 Plade, kan, som bekendt, „percipere" eller føle en Pirring og lede den videre til et 

 helt andet Organ, i hvilket da først Reaktionen viser sig, uden selv at reagere. Jeg 

 er dog ikke vis paa, at nævnte Forklaring er rigtig, thi det er ikke blot Lyset, der for- 

 andres, naar man anbringer en Zinkcylinder over Jorden, hvori Rodstokkene er lagt, 

 saaledes at Lysskuddene, naar de udvikler sig, niaa vokse i Mørke op gennem 

 Cylinderen; Fugtigheden, Varmen og Luftholdigheden i Jorden under Cylinderen 

 vil sikkert ogsaa forandres, men derom er intet oplyst. 



At det er Faktorerne i Jorden selv, der dels bestemmer den Dybde, til 

 hvilken Jordstængelen sænker sig eller hæver sig, fordi den her finder sit bedste 

 Leje, og dels dens Retning, synes mig at være den naturligste Forklaring af Til- 

 fælde som de afbildede Eksemplarer af Tiissila<io farfariis (Fig. 43). Om det er 

 Forhold i Jordluften eller Fugtigheden i Jorden, der er det afgørende, bør nærmere 

 undersøges. Molisch forklarer Dybdelejet som fremkaldt ved Aerotropisme. Naar 

 en Jordstængel ombytter den plagiotrope Vækst med den orthotrope, maa dog indre 

 Faktorer være traadt til og virke. 



n. Tilpassethed til Standplads. 1 det foregaaende er Spørgsmaalet om 

 Dybdelejets Afhængighed af Kaarene blevet berørt, men ogsaa det Spørgsmaal oj)- 

 staar ganske natiuligt: om Jordudløbere i det hele taget kan betragtes som knyttede 

 til bestemte Standpladser og altsaa betegne en økologisk Tilpassethed. En Stand- 

 plads er imidlertid af en overmaade sammensat Natur, og en meget nøjagtig Be- 

 svarelse kan ikke gives uden meget vidtløftige Ihidersøgelser. Men endog en statistisk 

 Opgørelse af deres forskellige Hyppighed paa de forskellige Standpladser, naar disse 

 betragtes ganske groft, synes at give et tydeligt Svar. Jeg finder nemlig følgende, 

 naar jeg holder mig til de i det foregaaende omtalte danske Arter, der vokser ])aa : 



1. Los Muldbuiul (Skov, Krat, Gærder o. a.) 34,51 "lu 



2. Vaad Bund (Søbredder, Vaade Enge, Hedemoser o. a.). . . 30,09 — 



3. Vand 11,60 — 



4. Agre, Høje Enge 8,85 — 



T). Mosbund, Klithede 5,31 — 



6. Faste (graa) Klitter, Vejkanter 5,31 — 



7. Lost Sand (tørt eller vaadt) 4,43 — 



roo.oo ";o 



Disse Tal kan ikke gøre Fordring paa absolut Nøjagtighed, for det første, fordi 

 ikke alle danske Arter med Jordudlobere er medtagne (men dog nok de fleste og 



