71 365 



almindeligste og uden at nogen fortsætlig Udvælgelse har været medvirkende), for 

 det andet, fordi den individuelle Opfattelse nødvendigvis niaa have Betydning for 

 Afgrænsningen af Standpladserne og Afgørelsen af, paa hvilken Standplads en Art 

 er hyppigst, naar den forekommer paa noget forskellig Bund. Men der er saa store 

 Forskelligheder paa Procenterne, at man maa være berettiget til med stor Sikkerhed 

 at slutte: det er los Bund (Muld, Sand), fugtig eller vaad Bund (Muld, vandrig 

 Jord) og Dynd, i hvilke .lordudlohere hyppigst lindes, til hvis Ejendommeligheder de 

 altsaa synes tydeligst tilpassede, og som derfor vel ogsaa har fremkaldt Dannelsen af 

 dem. At Roddannelse fremmes ved fugtig Luft eller fugtig indtil vaad Jord og Vand, 

 ligesom ogsaa ved Mørke, er ogsaa en velkendt Erfaring. 



12. Jordudlob erne s Nedst amning. Jeg kan ikke undlade til sidst at 

 antyde min (Lamarckistiske) Opfattelse af Jordudløbernes Nedstamning, idet jeg hen- 

 viser til min Note 5 (S. 104) i Afhandlingen fra 1884. Jeg tager for givet, at de 

 nedstammer fra Lysskud, og jeg tænker mig, at Begyndelsen er gjort derved, at 

 saadanne ved deres Grund har slaaet Rod, fordi de dér kom i Berøring med fugtig 

 I^uft og fugtig Bund. Mange Arter i vor Flora slaar erfaringsmæssig Rod ved Grun- 

 den af deres her noget buekrummede Skud '). Jeg tænker mig, at dette er sket i 

 videre Udstrækning med Skud, som af Kaarene er blevne forte til at lægge sig 

 stærkere ned indtil vandret, f. Eks. ved Psychroklini. Vi har da Lysudløbere dannet. 

 Paa visse Standpladser, f. Eks. i Skove, vil saadanne være udsatte for at blive und- 

 dragne Lysets Paavirkning derved, at de dækkes af Skovens Affaldsprodukter, i 

 andre Tilfælde ved tilblæst eller tilskyllet Jord; med Lysets Fraværelse følger ændret 

 Stofskifte, og, som det er vist ved mange Forsøg, gaar Løvblade i saadanne Til- 

 fælde over til at blive Lavblade, Stænglen bliver bleg og etioleret, kort sagt: de 

 Ejendommeligheder fremkommer, som er betegnende for Jordudlobere. 



Som Stotte for denne Hypotese henviser jeg til de Arter, der endnu staar paa 

 et Overgangstrin, idet de har baade Lys- og Jordudlobere, f. Eks. A(f rostis 

 alba, vulgaris og caniiia, Arter af Mentha, Stachys, Scutellaria galericulata og Lamiuni, 

 Stellaria holostea, uliginosa og nemorum, Urtica dioeca, Valeriana excelsa. Arter af Ga- 

 lium, Campanula rotundifolia. Circæa lutetiana, Veronica chanuedrys (P. E. Müller), 

 Arter af Hypericum, Malachiuni aquaticum og Stellaria gruminea (efter Brindln). Ved 

 Forsøg er det lel at fore nogle Arter over fra den ene Skudform til den anden 

 (Stahl, Goebel). 



Endvidere henviser jeg til, at nogle Jordudlobere endnu har Haar, — ligesom 

 en Relikt fra Lysskudtiden, — f. Eks. Mercurialis (se Fig. 19 D), Arter af Mentlia, Achillea 

 millefolium, Stachys palustris (Warmixg 1884: Fig. 20), Saxifraga rivularis (Kirtelhaar; 

 se Bot. Tidsskr. 15: Fig. 21, 1885). Der er ogsaa Arter, som endnu har Spa 1te- 

 aabninger, f. Eks. Typha (Olivier). Saadanne Tilfælde synes mig at vise, at de 

 paagældende Lysudlobere endnu er ret unge. 



At Arterne har forskellig Evne til at omforme deres Jordstængler til Lysskud 



') Se mit endnu utrykte Foredrag ved Naturforskermødet i Kristiania 1916. 



