362 68 



/). Rodsammentrækning er en Form for aktiv Sænkning. 



Allerede 1819 udtalte J. A. Tittmann den Formodning, at Guleroden føres 

 dybere ned i Jorden derved, at den spontant forkortes, saa at Stænglen trækkes 

 nedad ; senere er dette iagttaget og omtalt af andre, f. Eks. Ikmisch, Hildebrand 

 og Hugo de Vries '), men navnlig af A. Rimbach. Gennem en halv Snes Aar (fra 

 1893 — 1902) har han gennem en Række Afhandlinger ved Maalinger og paa anden 

 Maade fort Bevis for, at en Mængde Planter, navnlig Log og Knolde, altsaa korte og 

 tykke Jordstængler, og andre stavnsbundne Stauder med Mellemstok med eller uden 

 blivende Primrod ved Rodders Forkortning føres med Alderen dybere ned i Jorden 

 indtil en vis Grænse; det er det indre Barkparenkym, som ved Turgorændring for- 

 aarsager Sammentrækningen, der hos visse Arter kan stige indtil 70 "/o. 



Hos de foran nærmere omtalte Arter med Jordudlubere er Bevægelse ved Rod- 

 sammentrækning aabenbart sja>lden. Den maa vel her søges hos de Arter, der har 

 tykkere og længere varende Primrodder; navnlig vil jeg hemhivy e Æyopodiuin poda- 

 graria (Fig. 29, S. 333). Dens Rødder har nemlig meget tydelig de Tværrynker, 

 som er kendetegnende for Rodsammentrækning. Dens Udløbere bliver formentlig 

 derefter anlagte og udviklede med omtrent vandret Løb under Jordoverlladen. 

 Saponaria (Fig. 10, S. 312) har ikke saadanne stærke Rynker, men det synes mig 

 rimeligt, at ogsaa dens Udløbere (Fig. 11) udvikles af Knopper, som ved Rodfor- 

 kortning er blevne hypogæiske. Herhen maa vel ogsaa Honckemja, Campanula 

 rapunculoides o. a. føres. 



Ved denne almindelige Rodsammentrækning føres altsaa en stor Mængde 

 geofile Arters Jordstængler ned til den for dem mest passende Dybde. 



c. En Række andre Jordstængler, navnlig de vandrette og vandrende (Jord- 

 udløbere, Rhizomer og Rhizoder) har ikke kontraktile Rødder, efter Rimbach f. Eks. 

 Majanthemum, Coiwallaria, Polygonatiiin inultijloriim, Ciicæa hitetiana, Adoxa, o. fl. 

 Her a-ndrer Jordstængelens Vækstpunkt af anden Aarsag sin Vækst, soger nedad, 

 naar det ligger for højt, opad, naar det er kommet for lavt. I 187(5 viste jeg for 

 Deiilarias Vedkommende, at dens af Bulbiller udviklede Jordstængler Aar efter Aar 

 gik dybere og dybere ned samtidig med, at Lovbladene blev større og mere ind- 

 skaarne, og at dette skete, idet det nye Aarsskud danner en Vinkel med det ældre, 

 men Rødderne er her for svage og sparsomme til at kunne udrette nogen Nedad- 

 dragning (se Fig. 2). Rimbach fandt endogsaa, at Primskuddet, naar det er dannet 

 i Lys, vokser lodret ned i Jorden. Paa lignende Maade i andre Tilfælde. Saaledes 

 kan henvises til mit Billede af Tagrørets Kimplante: 1884 Fig. 10 og 1906 Fig. 116; 

 af Scirpus Tahernæmonlani: 1906 Fig. 117 — 118 og flere andre (se foran). Rimbach 

 har en Mængde Eksempler paa det samme. 



Hvilke er de Kræfter, som sætter Rodsammentrækningen og de vandrette Jord- 

 stænglers Bevægelser i Gang? Herom ved vi uendelig lidt, og det maa meget anbe- 

 fales Plantefysiologer at sætte de Forsøg i Gang, som kan føre til Losningen af dette 



') Omtalt af mig 1884, S. 102; P. E. Müller 1894: 51. 



