131 



søen vides den ikke taget; i Vesterhavet er den ikke saa 

 almindelig som i Kattegat. Slimaalen hører hjemme i den 

 bløde Bunds Omraade, men optræder allerede i de mest 

 lerblandede Egne af den blandede Bunds Omraade op til 

 kun omtrent femten Meters Dybde, hvor den dog er sjæl- 

 den; den synes at være almindelig endnu ved Hundrede 

 Meters Dybde, og i større eller mindre Antal gaar den 

 endog ned til Skageraks største Dybder (taget paa over 

 730 m i Arendal Renden). Efter Akvarieiagttagelser at 

 dømme ligger den skjult i den bløde Ler- eller Slikbund 

 kun med Snuden ovenfor; dette stemmer godt med, at 

 Fisken kun sjælden træffes paa haard eller sandet Bund 

 (saaledes ikke i store Dele af Vesterhavet) og med dens 

 blege Farve og med den Omstændighed, at den er blind; 

 de smaa, aflange Øjne dækkes af Hud og et Lag Muskler. 

 Slimaalen har et kraftigt Raspeapparat i sin Tunge, som 

 den ved stærke Muskler uophørlig bevæger, saa at Tunge- 

 tænderne føres fremad og indad og derpaa hurtig tilbage 

 i Mundhulen; saa kraftig sker dette, at Tænderne kan rive 

 Saar i Haanden, naar man undersøger en levende Slimaal. 

 Hos yngre Individer har man fundet Levninger af Krebs- 

 dyr, og Slimaal fanges ikke saa sjælden paa Kroge agnede 

 med Fiskekød eller Muslinger. Slimaalen synes hoved- 

 sagelig at leve af Kød, og den bliver derved en meget 

 ildeset Fisk, idet den ødelægger megen Fangst for Fiskerne; 

 har disse paa Grund af Vejrforholdene maattet lade Garn 

 eller Kroge staa for længe ude paa dybt Vand, vil de Fisk, 

 der er døde, og som ligger paa Bunden eller kan naas fra 

 Bunden, gerne være ødelagt af Slimaal; disse kan maaske 

 ikke skade de levende Fisk, selv om de er fangede, men 

 paa de døde kravler de sædvanlig ind gennem Gællespal- 

 terne eller gnaver Hul i Nakken, og de æder nu baade 

 Indvolde og Muskler, saa kun Hud og Knogler bliver til- 

 bage; trækkes de døde Fisk op inden, kryber Slimaalen 

 som Regel selv ud, men som Salgsvare er Fisken næsten 

 altid ubrugelig. Slimaalen gaar vist paa al Slags Fisk, 

 mest maaske paa Torsk, Kuller, Helleflynder, Rødfisk, 

 Rokker, Havmus og Sildehajer, noget mindre paa Langer 

 og Brosmer; der er ofte adskillige Slimaal i samme Fisk; 

 hvor de er talrige, som i Christiania Fjord, har man kunnet 

 tage indtil 400 Stkr. i Løbet af faa Timer i een Ruse med 

 døde Fisk som Lokkemad. Man har ogsaa fundet Slim- 

 aal indboret i Lig. Hvad der bidrager til at øge Fiskernes 

 Lede ved Slimaalen, er dens mærkværdige Slimafsondring; 

 lægges den i en Spand med Saltvand, vil den i Løbet af 

 kort Tid udskille saa meget Slim, at hele Spandens Ind- 

 hold ligesom vil følge med op, naar Slimaalen løftes; for- 

 nyes Vandet, gentager det samme sig, og saaledes kan det 



9* 



