Indledning. 



Efterat Arbejder af Houstmann, Rathke, Helmholtz o. a. have paavist Ubrugbar- 

 heden af Berthelots „principe du travail maximum" som ledende Princip i den 

 kemiske Affinitetslære og erstattet det med Principet om det maximale Arbejde i 

 moderne Forstand, har van't Hoff klart udtalt, hvad der maa betragtes som denne 

 Videnskabs vigtigste Opgave, nemlig en i videst mulig Omfang og med samme 

 Nøjagtighed gennemført Undersøgelse af Ændringen i fri Energi ved den kemiske 

 Proces, som den, hvorved Ændringen i samlet Energi ved Bestemmelse af Varme- 

 toningen allerede længe har været udmaalt. 



Naar de Resultater, som hidtil er naaet ved Løsningen af denne Opgave, maa 

 siges at være meget langt fra at udgøre en systematisk Helhed, saaledes som de 

 thermokemiske Maalinger, og ingenlunde staa i Forhold til Spørgsmaalets funda- 

 mentale Betydning, maa Aarsagen hertil nærmest søges — foruden i Problemets 

 Ungdom — i de forholdsvis mere komplicerede, ofte ogsaa mere hypotetiske Methoder, 

 hvortil man som Regel er henvist, naar det drejer sig om at bestemme den fri 

 Energi, eller som vi ogsaa kan udtrykke det: det maximale Arbejde ved en kemisk 

 Proces. Ganske vist har vi i den elektromotoriske Kraft af en galvanisk Kombination 

 et nøjagtigt og let bestemmeligt Maal for det maximale Arbejde af den strømgivende 

 kemiske Proces, men denne Méthodes specielle Karakter udelukker jo paa Forhaand 

 dens Anvendelse i mange Tilfælde. 



Det er derfor ikke uvigtigt, at Energiændringen, der jo ved „kondenserede 

 Systemer" med stor Nøjagtighed udtrykkes ved Varmetoningen, ved andre let 

 maalelige Størrelser nøje er knyttet til Ændringen i fri Energi, en Afhængighed, 

 som mest iøjnefaldende viser sig i den tilnærmelsesvise Gyldighed af Beuthklots 

 Sætning ved overordentlig mange kemiske Reaktioner. Simplest eller mest anvendelig 

 er dog denne Relation imellem fri og samlet Energi for saadanne Processer, hvis 

 Retning varierer med Temperaturen i et tilgængeligt Temperaturinterval, for hvilke 

 altsaa en „Omdannelsestemperatur" lader sig realisere. I dette Tilfælde vil man 

 ved Anvendelse af Varmetheoriens Hovedsætninger let kunne beregne det maximale 

 Arbejde, naar Energidiflerensen er bekendt. 



