10 



jeg, al man i al Almindelighed kan sige, at Sandormen stiller den Betingelse til 

 Jordbunden, at den skal bestaa af Sand, til en vis Grad blandet med smaa Organ- 

 ismer eller organiske StotTer; hvis disse sidste mangler, kan Sandormen ikke trives; 

 men paa den anden Side, hvis Mængden af disse saavel som Tilblanding af Ler eller 

 andre Jordarter bliver for rigelig, trives Ormen heller ikke. Sandendevaden, der i 

 Ebbetiden tørlægges næsten ud til Sejlmærkerne ved Graadyb, er dækket med 

 Sandorme-Tuer lige ud til disse; Fiskerne meddeler, al Sandormen ikke gaar 

 synderlig længere end til, hvor Kysten falder stejlt af, samt at Bunden i det uden 

 for liggende Graadyb bestaar af Slik uden Sandorme. Indadtil imod Land gaar 

 Sandormen saa langt som den normale, daglige Flodbølge. 



/irenJCo/a-Bæltet begynder langt imod Vest som en smal Stribe, der mod Øst 

 stadig bliver bredere, indtil den ud for Grønningen rimeligvis naar en Bredde af 

 over 1 Km.; imod Vest grænser Vaden op til og gaar over i Søren Jessens Sande, 

 der opbygges dels af Flyvesand, dels af opskyllet Sand, som er aflejret under saa 

 urolige Forhold, at alle finere Partikler ikke kommer til Ro her. Vadens Sand er derfor 

 mod Vest overmaade fattigt paa Organismer. Jo længere man kommer mod Ø.st, 

 tiltager under de mere rolige Aflejringsforhold Mængden af Organismer og organisk 

 Materiale, noget som alene Sandets langsomme Overgang fra gult til graat er et 

 lydeligt Bevis for. 



Del kan endnu tilføjes, at Sandormen kræver, at Sandet i Henseende til Finhed 

 skal være ret ensartet og i det hele temmelig fint. Hvor Vadens Overflade antager 

 Karakteren af Grus, indfinder Dyret sig ikke; man iagttager dette meget tydeligt 

 f. Eks. paa Esbjerg Sandvade, hvor Sandormen mangler i de pielvis udvaskede Partier. 



Næst Sandormen er Hj ærtemuslingen, Cardinm edule L., den i Arenicola- 

 Bællel hyppigst forekommende større Form. Dyret sidder kun ca. 1 Centim. under 

 Overfladen; i Ebbetiden er Kappehulen fyldt med Vand; Kappeaabningerne rager 

 op i Sandoverfladen. Naar man nærmer sig Dyret, presser den Skallerne sammen, 

 og Vander sprøjter ud. De 3 — 4 Centim. høje, tykke Vandstraaler sprøjter ud overalt, 

 hvor man færdes i Sandormebæltet. I deltes inderste Del fmdes hist og her store 

 Skalbanker, der ved deres hvide Farve er meget iøjnefaldende; de dannes over- 

 vejende af Hjærlemuslinger, som af Strøm og Bølgeslag er rodede ud af Bunden og 

 aflejrede, hvor disses Virkekraft ophører. Nu og da dannes Bankerne overvejende 

 af Tellina baltica Gm. og Mactra elliplica Brown'). 



Mærkelig nok synes Sandmuslingen at være ret sjælden, i all Fald paa de 

 Sandvader, der her er bleven undersøgte; jeg har ikke fundet den levende i Vaden 

 og kun set dens Skaller i ringe Mængde (talrigst ved Sønderho). Den omtales af Prof. 

 Warming fra Sandvaderne ved Manø-), ligesom den nævnes som aim. hos Gkove (p. 161). 



I Are;iJCo/a-Bæltets inderste Del møder os et Par Polychæter, nemlig Nereis 



') Velvilligt bestemte af Cand. mag. Au. .Iensen. 



»1 Fra Vestei-havskysten.s Mar.skcgne. Vid. Med. Nal. I"nr. l.Sltll. p. 207. 



