61 357 



een Temperatur og VarmefyldedifFerenseii: Ckr. — fn. Smeltevarmen (o; Varme- 

 udviklingen ved Smellningen) vil sædvanlig voxe med synkende Temperatur, og 

 der tbreligger altsaa den Mulighed, at den kan blive Nul ved en positiv Temperatur, 

 hvorat' man med Sikkerhed kan slutte til Tilstedeværelsen af to Smeltepunkter. 

 El saadant Nulpunkt for Smeltevarmen er ikke experimentell paavist, men man 

 kan af en Række Varmefyldebestemmelser slutte, at det maa forekomme'), og det 

 samme gælder for nogle allotrope Omdannelser'). 



Fra et ganske andet Udgangspunkt er G. Tammann naaet til Theorien om to 

 Smeltepunkter, og vi vil derfor nu betragte hans Arbejder-') noget nærmere. 



1. Tam man ns Theori for Smeltekurverne. 



En Betragtning af Smeilukurverne, o: de Kurver, som i et p. T- (Tryk, 

 Temperatur-)koor(linat.system angiver de sammenhørende Værdier l'or Smeltetryk 



og Smeltetemperatur, lærer, at den ethvert Stof ejendommelige Funktion : Smelte- 

 temperaturens Forskydning med Trykket, ingenlunde er konstant men viser en 

 tydelig Afhængighed af Temperaturen, og at Funktionen i Reglen med voxende 

 Temperalur gaar fra større positive til mindre positive Værdier. Det experimentelle 

 Grundlag for denne Sætning er hovedsagelig tilvejebragt af Tammann. De lidet 

 talrige ældre Undersøgelser^) over Trykkets Indflydelse paa Smeltetemperaturen 

 er dels ikke udstrakte til saa høje Tryk, at en Krumning af Smeltekurven med 

 Sikkerhed har kunnet paavises, og dels upaalidelige paa Grund af mangelfuld 

 Methode. Den stærke Krumning af Smeltekurverne, som er funden ved enkelte 

 Bestemmelser, og som fejlagtig er taget til Indtægt for Hypotesen om et kritisk 

 Punkt: fast-flydende ') er — som Ta.mmann har vist — fremkommen ved Forsøgsfejl. 

 Ved at gennemføre Bestemmelserne til 3000 Atm. Tryk og derover har Tammann 

 først med Sikkerhed kunnet paavise og maale Krumningen af Smeltekurverne ved 

 en Række af Stoffer, og det er herved dels direkte paavist, dels gjort i høj Grad 



sandsynligt, at der optræder Punkter paa Smeltekurverne, hvor , er == O, hvor 



vi altsaa har den maximale Smeltetemperatur. 



Den videre Undersøgelse af Smeltekurverne samt af Beliggenheden af de saa- 



') Det Talmateriale, paa Grundlag af hvilket en .saadan Beregning af 7',. .skal foretages, maa dog 

 behandles med megen Varsomhed, da T,- er meget folsom overfor Variationer i Værdierne, og Varme- 

 fyldebestemmelserne ofte er ret unøjagtige. E.xempelvis beregner man for Difenylamin efter Stii.i.manx 

 og SwAiN (Zeitschrift für pliysik. Chemie 29, 703, 1899) Te = — 3ü, medens BoGo.iA\VLr;.\SKY's Bestemmelser 

 (Tammann: Kristallisieren und Schmelzen, 45) giver T ^= -|- 13Ü. 



'-) Af Interesse er en Aleddelelse af Wai.lkrant (Compt. rend. 137, cSÜ.')), hvorefter Gesinmnitrat i et 

 vist Temperaturinterval krystalliserer hexagonalt, over og under dette derimod regulært. 



^) Kristallisieren under Schmelzen. Leipzig 1903. 



■*) Særlig af Batelli, Visser, Aniagat, p-erche og Demerliac. Paalidelige Bestemmelser ved 

 høje Tryk er udførte af Barns iBuUet. Geolog. Survey. Nr. 96, 1892). 



■' Demerliac Compt. rend. 122, 1117 (1896) og 124, 75 (1897). 



