316 20 



have visi sig større end Kompiessionsarbejdel. I"^n Vainiefvlderorhojelse vilde om- 

 vendt have givet sig tilkende ved overskud af Arbejdstillørsel. Vi har i Varme- 

 fyldens Konstans den egentlige Aarsag til Varmeudviklingens og det tilførte Ar- 

 bejdes Identitet. 



Den Sætning, som kan opstilles ved Generalisation af de her anførte An- 

 skuelser, er usandsynlig men ikke theoretisk umulig, da den vel kan bringes i 

 Overensstemmelse med Thermodynamikens P^ordringer. Derimod støder den paa 

 de mangfoldigste Punkter an imod de empiriske Kendsgerninger, og maa derfor 

 paa Forhaand afvises. Paa Grundlag af de nævnte Anskuelser opstiller imidlertid 

 Richards en Sætning af følgende Form: „Wir sollten daher erwarten, wenn keine 

 anderen Komplikationen vorhanden sind, einen Überschuss an entwickleler Wärme 

 über die bei der Reaktion auftretende ehemi.sehe Arbeit in allen den Fällen zu 

 linden, wo sich die Wärmekapazität während der Reaktion vermindret und um- 

 gekehrt". Den Varmemængde, som her er Tale om, er imidlertid — saaledes soni 

 del fremgaar af Sammenhængen — den kalorimetrisk maalelige Reaktionsvarme 

 ved Omdannelse uden Arbejdsforbrug, og herved fremtræder Sætningen som el 

 løsrevet Postulat uden Forbindelse med den Betragtning, som skulde være dens 

 Grundlag. I denne Betragtning indgik nemlig den „reversible" Varmetoning, o: den 

 Varmetoning, som linder Sted ved reversibel Omdannelse. Men vi maa betragte 

 Sætningen, som den foreligger, og undersøge dens Værdi uden særligt Hensyn til 

 de Overvejelser, hvorpaa den formentlig er baseret. 



RiCHAROs prøver sin Theori ])aa det foreliggende eksperimentelle Materiale. 

 Delte er ikke righoldigt. Kun Wright og Tompson's Bestemmelser') af den elektro- 

 motoriske Kraft af Kombinationer, hvori der indgaar Sallopløsninger med bekendt 

 Varmefylde, Rudes brugelige. Disse Kombinationer er af Danielelementty])en. 

 Reaktionsvarmens Variation med Tenijjeraturen beregner Richards efter Formlen: 



dl] 



— - = Cj — Cj, hvor f. Eks. ved Danielelementet c, = Varmefylden af Zink -j- Kobber- 

 sulfatopløsning, ('2 = Varmefylden af Kobber -)- Zinksulfatopløsningen. Denne Be- 

 regningsmaade er ikke theoretisk korrekt, da del her drejer sig om differential 

 Dannelse og Spaltning af de opløste Salte, medens den af Richards udførte Be- 

 regning kun gælder for den integrale Proces"). Da de benyttede Oplosninger er 

 temmelig fortyndede (1 Mol Salt H 200 Mol ll^O), spiller dette Forhold iniidlerlid 

 næppe nogen Rolle i Praksis. Af en anden Grund bliver derimod Resullaterne 

 behæftede med stor Usikkerhed, nemlig den, at de Differenser, hvorom Talen er, 

 kun udgør 1 — 7 "/oo af de eksperimentelt bestemte Varmefylder; en ubetydelig 

 Forsøgsfejl faar her en meget stor Indllydelsc-'). 



>) Phil. Mog. [5] 17. 288 (1884), [5] 19. 1 (1885). 



'î) Se S. 30. — En lignende Forveksling af differential og integral Dannelsesvarme og -affinitet 

 træffes saa godt som altid, livor elektromotorisk og kalorimetrisk bestemt Varmetoning sammenlignes. 



^) Thomsen angiver Fejlgrænsen ved sin Metliode til Varmefyldshestemmelsen til 2 "(00. (Therm. 

 Unt. I. S. :u). 



