362 158 



eiKividcie ses liiu' TilvivksUiiijer, der danner en dyb Hut^l i Partiel over Kanten; 

 paa Sliilningsvindingen løber de over Kanten under en meget spids Vinkel; senere 

 bliver de mer og mer lodrette og lil sidst noget tilbagebøjede. 



Et Brudstykke af en Conus fra Cilleborg er for ufuldstændig bevaret til en 

 sikker Bestemmelse, men hører sandsynligvis ogsaa herhen. 



Forekomst: Gjerup, 1 Skal. ~ Cilleborg, 1 Sk.? 

 Mellem og Øvre Oligocæn. 



178. Conus Allioni Michelotti? 



1847. Cuniis Allioni Michki.otti, Terr, miocènes. S. 338; Tav. 17, Fig. 17. 

 1872. — - ; V. Koenen, Miocäii. 1. .S. 8(1. 



I Konkretioner fra Glimmerleret vod Skyum er funden en Del Brudstykker af 

 en Conus, som synes at være identisk med C. Allioni. I hvert Fald slutter de sig 

 nær hertil, hvad Formen angaar; Materialet er imidlertid for ufuldstændigt lil en 

 sikker Bestemmelse. 



Forekomst: Skyum, 4 Skaller. 

 Mellem Miocæn. 



179. Conus antediluvianus Bruguière. 



Tav. VIII, Kig. 5. 



1843(1814). Conus antedihwianiix IJiiug.; Bkocchi, Conchiol. sLibapp. II. .S. (30; Tav. 2, Fig. II. 

 1853. __ _ _ ; Beyrich, Conchylicn. ,S. 19; Tav. 1, Fig. 1. 



1856. _ _ ^_ ; HORNES, Wiener Becken. I. S. 38; Tav. 5, Fig. 2. 



1872. - — - ; V. Koenen. Miocän. I. S. 79. 



1874. — Poulsenii Mørch, Frorst, i Tcrtiærlag. S. 291. 



Skallen er tenformel med højt, kegleformet Spir, bestaaende af c. 3 glatte 

 Embryonalvindinger og 6 — 7 Mellemvindinger. Skulpturen begynder paa Mellem- 

 vindingerne med One Tværribber, som snart krydses af line Spiraler; hurtig frem- 

 kommer endvidere en meget skarp Køl, som efterhaanden rykker ned til Vin- 

 dingens Midte og gør alle Mellemvindingerne trappeformede; samtidig gaar Tvær- 

 ribberne over til at blive Smaaknuder, idel de ikke naar helt ned til den nedre 

 Sutur. Den Del af Vindingen, som ligger over Kølen, er udhulet og bærer fine, 

 buede Tilvækstlinjer; paa de yngre Vindinger (hos store Eksemplarer) aftager Knu- 

 derne i Styrke og kan lil sidst fuldsta^idig forsvinde. Paa sidste Vinding er Til- 

 væksllinjerne under Kølen svagt fremadbøjede ; nederst lindes skraa, fordybede 

 Linjer, der bliver dybere og dybere nedadtil. 



Et Eksemplar fra Esbjerg er 44 mm. langt og 16 mm. tykt; sidste Vindings 

 Højde er 33 mm. Andre Skaller er forholdsvis lykkere. Den største Skal (fra Gram) 

 er 68 mm. høj. 



Fra Boringen i Varde kendes 3 smaa Unger, som bestaar af 5 P2mbryonal- 

 vindinger samt Begyndelsen af Mellemvindingerne. 



Forekomst: Varde: 45U', 1 Skal; 311'— 12', 2 Sk. 



