332 128 



kriiin, men cielli' skyldes inaaske Eksemplarernes Ungdom. Desværre har jeg ikke 

 haft Unger af denne Art fra andre Lokaliteter til Sammenligning. 



Forekomst: Skyum, 4 Skaller. — Varde: 468'-69', 2 Sk.; 410'— 11', 3 Sk. 

 Mellem og Øvre Miocæn. 



135. Fusus pereger Bevrich. 



185(i. Fiisns perec/er Beyrich, Conchylien. S. 271; Tav. 20, Fig. 4 — 5. 

 1872. — — . — ; V. KoENKN, Miocan. I. S. 4.'). 



Efter Beyrich kan denne Art karakteriseres paa følgende Maade : 



Mundingen og Kanalen er tilsammen længere end den øvrige Del af Skallen; 

 denne bestaar af 7 regelmæssig hvælvede Vindinger, hvoraf den øverste danner 

 den meget lille Einbryonalende. Der findes oprindelig 3 Hovedspiraler; senere 

 indskydes Bispiraler; Hovedspiralerne (især den øverste) vedbliver oftest at væi'e 

 stærkere end Bispiralerne. Endvidere findes paa Melleinvindingerne svage, uregel- 

 mæssige, bøjede TvaTiibber, der undertiden næppe er synlige. Tilvækststriberne 

 er stærkt bøjede. Kanalen er bøjet stærkt udefter. 



Til denne Art henfører jeg 3 Brudstykker af en Fusus fra Glimmerleret ved 

 Skyum. De to Eksemplarer viser ganske svage Tva'rribber, medens saadanne 

 savnes hos det tredje Eksemplar. Paa et af de først nævnte Eksemplarer ses end- 

 videre kun 3 Spiraler paa de ældste synlige Vindinger; dette Eksemplar er usæd- 

 vanlig slankt. 



2 Brudstykker fra Varde, hvert bestaaende af et Par Mellemvindinger, synes 

 at stemme fuldkommen overens med F. pereger. Vindingerne er meget stærkt 

 hvælvede, og paa de ældste Dele ses 3 line Spiraler; disses Tal øges senere ved 

 Indskydning af ny. 



Et Brudstykke af en større Skal fra Viborg hører sandsynligvis ogsaa herhen. 



Forekomst: Skyum, 3 Skaller. — Viborg, 1 Sk. — Varde: 468' -69', 2 Sk. 

 Mellem MiocaMi. 



136. Fusus scabriculus Philippi. 



Tav. VI, Fig. 9. 



1847. Fusus scabriculus Philippi, Magdeburg. S. 74; Tav. 10 a, Fig. 4. 



1856. _ _- _ ; Beyrich, Conchylien. S. 252; Tav. 23, Fig. (i — 7. 



Til denne Art maa formodentlig henføres nogle Skaller fra det mørke, glau- 

 konitholdige Ler ved Cilleborg. 



Den fuldstændigst bevarede Skal mangler de yderste Spidser af Spiret og Ka- 

 nalen. Den er langstrakt tenformet med 5 svagt hvælvede Mellemvindinger. Disse 

 har under Suturen en Dej)ression, som indtager omtrent '/a af Vindingens Højde; 

 desuden findes svage, smalle, næsten lige Tværribber, hvis Antal paa de ældste 

 Vindinger er 10, paa næstsidste Vinding 12; svagest er disse Tværribber i Vin- 

 dingens øverste, udhulede Parti; hos det andet (større) Eksemplar taber de sig 

 henimod Mundingen og erstattes her af grove Tilvækstlinjer. Desuden bærer 



