214 



in. Kapitel. 



16 



Tilfældet med det, som paa engang fremkalder lo hinanden modsatte sanselige 

 Fornemmelser (ru sxßahovra sîç èvuvriav a'laHrjaiv äaa). I saadanne Tilfælde maa 

 Sjælen kalde Dømmekraft og Forstand til Hjælp for at afgøre, om der er én Ting 

 eller to, hvorom Sanserne meddeler Beretning {ev z/nç roioûroiç . . . nsipärai Xnyia/wv rs 

 xai vitTjaw ^l'oyrj napaxaXnüna èrctaxoTTSci^ sîVî su sïrs (i'Jo saziv sxaara uov elaaj-ys ?,Åo/j.éu(ui> 

 (524 b 3)). Del, der falder i den sanselige Anskuelse tilligemed sin Modsætning, be- 

 legnes altsaa som det, der opfordrer til Tænkning (« iih elg tyjv aca^rjatv aua rotç èvavzlotç 

 kauToiç èf^Ttinvei, napuxATjuxà opi^/iusvnç . . . zrjç vnrjaswç (524 d 3)). Platon paapeger nu, al 

 dette finder Anvendelse paa Anskuelsen af Enheden; thi den samme Ting viser sig 

 altid for os baade som en Enhed og en uendelig Mangfoldighed {ätia yap za.ù-ov àç 

 ïv z£ ôpmfisv xac îoQ ar.stpo. zo nk^Hoç) (525 a 4). Han fremhæver saaledes den samme 

 Omstændighed, som i et nyt Skrift om malhematisk Logik') anvendes til at give de 

 førsl rent formelt opstillede, nøgne Begreber Enhed og Flerhed et frugtbari Indhold. 

 Om den saaledes opslaaende Talkunst {zî> -£p\ zoùç Åoyiapooc pdärj/ua), der dyrkes 

 for Erkendelsens Skyld (zn~j yvrnpi^aiu svaxa) siges videre, at 



(525 d 5) Toùzi'i ye . . . atfudpa dvw mn äyti 

 ZTjV ipuyrjv xai Trspc aùzwv zàiv àpittuwv 

 dvayxci^st dtaÅéyeffffat. odâaufj àitode^ôuevnu 

 èdv ziç o-'J'^fi (ipazà 7j àizzù ampaza ïynvzaç, 

 dpiftpnbç T:poz£W('}ps.voç diaXéy/jzat. lilaHa ydp 



den hæver Sjælen og nøder den til al 

 lænke over Tallene selv og er aldrig til- 

 freds med, at man i Tænkningen bruger 

 Tal, der har synlige eller haandgribelige 

 Legemer. Thi Du ved dog, al de, der er 



nou ZOÙQ nepl zaôza detuobQ au wc, èdu rtç ky'dige i denne Kunst, 1er ad En, naar 



aàzà zo SV entyscpfj zw Åoyw zsfiustv, xaza- 

 ysÅcoac z£ xac oåx dnodéyouzai, dÅÅ èàv ah 

 xeppaziZrjQ aùzô, èxeivni TToXhnzXaaidùaiv, 

 soXaßoapevoi pr] rrozs <pavfj zô 'iv /nj sv dXh). 

 TioÅÅa pôpia. — 



(526 a). TY oum otsi, . . . sï ziç ïpmzo aàzoùç' 

 ,^ä liaupdatot, Tüsp) rzoUov dpiäpwu dtuÅéyeaifs, 

 SV olç zîi su oiov [)U£ÏQ d^toùzé saztv, "lao'j 



man i Diskussionen forsøger at dele Enhe- 

 den selv, og ikke vil lade det gælde, men 

 at de, naar Du skærer den i Stykker, 

 (istedetfor) nuilliplicerer den af Frygt 

 for, at Enheden nogensinde skal optræde 

 ikke som Enhed, men som Mangfoldig- 

 hed. Naar man nu spørger dem : I 



forunderlige Mennesker, hvad er det for 

 Tal, I taler om, hvori der findes saadanne 



r£ txaazov nav navzi xai nùdï aptxpw dia- Enheder, som I antager, der alle hver for 



(fépov, pôptôv re £>k èv éauzw oodiu ;'' sig er lige indbyrdes uden mindste For- 



— — Hep} ZOÙZC0V Xiyoumv tov diaum^Öfjvat skel, og ingen Dele indeholder? (svarer 



pôvov àyxcopsi,dXXu)ça' oodapCoçpczaysipiÇs- de): de taler om Tal, der kun kan læn- 



aäai duvazov. zw ovzi dvayxaïiw kes og ikke behandles paa nogen anden 



ïjpcu xivduvsÙEi shut zo pd^pu, ènsiôrj (faivz- Maade ; denne Kundskab synes 



zai ye npoaavayxdZov aùzfj zjj vorjast ypnaihit 

 zijv 4''^y'fjV èn'aùrfju zr^u dXrjäscuv. 



virkelig at være nødvendig for os, da den 

 aabenbart nøder Sjælen til at bruge den 

 rene Tænkning for al komme i Besid- 

 delse af den rene Sandhed. 



Th. Brodén: Om begreppens dialektiska uprinnelse. Lund 191,'). 



