II. 



Expeditionens fortgång och vigtigaste resultat. 



Det internationela samarbetet 1882 — 1883 hade, i mot- 

 sats mot livad vid polarexpeditioner vanligen varit fallet, genom 

 sitt speciella ändamål att utforska bestämda jordfysikaliska 

 förhållanden vunnit en begränsning, som gjorde det möjligt 

 att arbeta utan alltför mycken splittring af de under obser- 

 vationsåret till buds stående krafterna. Om en sådan anord- 

 ning äfven i l)etydlig mon underlättade företaget, voro dock 

 fordringarne på vetenskaplig noggrannhet sådana, att de togo 

 i anspråk samma ihärdiga, planmässiga arbete, som vid de 

 permanenta observatorierna gör sig gällande. Man nöjde sig 

 ej mera med att hemföra spridda iakttagelser från olika po- 

 larorter; man fordrade något helt och afslutadt i en form, 

 motsvarande vetenskapens strängaste fordringar. Just denna 

 omständighet betingade den största omsorg vid förarbetena 

 och utrustningen liksom den ock hos deltagarena vid arbetets 

 utförande måste framkalla medvetandet om ett ej obetydligt 

 ansvar. Härmed och genom att påpeka olikheten mellan de 

 förhållanden, under livilka man arbetar på ett fast observa- 

 toriiun, der alla medel stå till buds, i motsats till en öde 

 trakt, der i de flesta fall allt måste arrangeras efter fram- 

 komsten till observationsorten, torde företagets art tillräckligt 

 vara karakteriserad . 



Såsom det redan framgår af förgående afdelning (I), 

 var den tinska polarstationen i instrumentelt afseende väl 



