58 



Vid åtskilliga tillfällen, isynnerhet under starka polar- 

 ljus, visade sig reaktionen i spektroskopet under omständig- 

 heter af ej mindre intresse än de nyssnämnda. Ptigtade man 

 nämligen instrumentet mot hvilket närbeläget föremål som 

 hälst, uppträdde den nästan oförsvagad och försvann först 

 på en å två decimeters afstånd, oaktadt föremålet var all- 

 deles svart och således ej kunde reiiektera något ljus. Hade 

 observationen det oaktadt berott på reflektion, så borde ett 

 närmande till den reflekterande ytan ej ha förorsakat någon 

 förändring i reaktionens intensitet, ty i samma mon, som den 

 på objektivet genom springan projicierade delen af ytan aftog, 

 måste intensiteten hos ljuset tilltaga, hvarföre ock ingen för- 

 ändring hade bort iuträtfa. Att så var förhållandet konsta- 

 terades genom att rigta spektroskopet mot en starkt reflek- 

 terande hvit yta, hvarvid reaktionen försvann först, då 

 detsamma kom så nära, att det undanskymde det på ytan 

 fallande ljuset. Orsaken till reaktionen tycktes således bero 

 af den mellanliggande luftmassan, som fordrade en viss tjock- 

 lek för att framkalla den, Förgäfves skall man väl söka efter 

 någon annan förklaring än att luften sjelf lyste, att observa- 

 torn således befann sig midt i den elektriska urladdning, 

 som framkallade ljuset. 



Huru väl de omnämnda sakförhållandena än tala för 

 uppfattningen af såväl polarljusets elektriska natur som ock 

 dess förekomst vida närmare jordytan än vanhgen antagits, 

 äro de dock inga så direkta bevis, som här erfordras. Sjelfva 

 den elektriska strömmens tillvara måste konstateras och om 

 möjhgt dess verkningar i sammanhang dermed på nära håll 

 visa sig. 1 denna rigtning hade prof. Lemström redan vid 

 det tidigare ofvan omtalade tillfället gjort shia försök och äfven 

 lyckats i dem, men de voro dock så pass enstaka stående, 

 att de fordrade l)ekräftelse. Det var en sådan bekräftelse 



