jag för min del tro, att det fortsatta arbetet derpå vann 

 ganska mycket. 



Vintern kom sent och med denna läto polarljusen äfven 

 vänta på sig. Samma var förhållandet med öfriga under det 

 förra året redan på hösten observerade egendomliga ljusföre- 

 teelser. I detta afseende företedde naturen detta år en på- 

 fallande olikhet mot det förra. Äfven sedan vintern på allvar 

 kommit, ville likväl ej de företeelser, som vi på grund af förra 

 iakttagelser väntat, uppträda med önskad intensitet. Visser- 

 ligen gåfvos der tillfällen, då fjolårets iakttagelser till fullo 

 bekräftades, men det var dock endast undantagsvis, en om- 

 ständighet, så mycket mera nedslående, som expeditionen nu 

 haft mera tillfälle att egna sin uppmärksamhet åt dem. Så 

 fortfor det hela vintern igenom såväl i Sodankylä som i Kul- 

 tala. Vi hade ovedersägligen haft otur, ty icke ens det van- 

 liga polarljuset utvecklade någon större prakt. 



Då man arbetar i naturen, får man imellertid vara be- 

 redd på allt; den visar sig ofta annorlunda än man på för- 

 hand beräknat. Tålamod och ödmjukhet fordras der framför 

 allt redan vid arbetat i laboratoriesalen, der man dock så att 

 säga kan taga med handen på fenomenet ; huru mycket mera 

 icke då i den fria naturen, der företeelserna på ett öfverväl- 

 digande sätt ingripa den ena i den andra? Denna olikhet 

 kan icke nog framhållas och skall väl sällan för någon fram- 

 träda nog tydlig utan att han sjelf fått „pröfva på". 



Ehuru således alla tecken redan från början voro något 

 nedslående, pågick arbetet dock med oförminskadt intresse. 

 Hoppet om att äfven under de ogynsammaste naturförhållan- 

 den få fram det eftersökta stod der qvar och hvad mera var, 

 (let förverkligades så småningom. 



I medlet af Oktober var allt i Sodankylä så i ordning, 

 att de ordinarie observationerna utan undantag kunde utföras 



