1 lugnare vatten voro vi inbegripna i lifligt samtal med 

 våra roddare, af hvilka vi försökte få någon kännedom om 

 kyrkobyn, det på V4 ""^^ afstånd belägna målet för våra 

 sträfvanden för tillfället. Otåliga öfver den temligen lång- 

 samma färden låta vi fråga på fråga hagla öfver båtkarlarne, 

 livilka allvarligt men fåfängt bemöda sig att besvara dem och 

 tillfredställa vår nyfikenhet. Sittande såsom vanligt är på 

 båtens botten, öfverskåda vi vidsträckta ängar med gråa, lu- 

 tande lador och små grönskande holmar med talrika fågel- 

 skaror, då det ändtligen ljuder: „der börjar den att synas", 

 hvilket på det högsta spänner vår uppmärksamhet. Elfven 

 bugtar sig; öfver en låg udde synes kyrkotornet, lätt att igen- 

 känna på sitt kors. Båten kommer förbi udden ; utsigten vex- 

 lar åter; en nätt röd gård bhr synlig; det är Emaus, forst- 

 mästare-bostället på vestra stranden af Jeesiö elf. Snart 

 framträder en prydlig stenkyrka. Den är belägen på en udde 

 mellan elfvarne Kitinen och Jeesiö. Dessa förenas nämligen 

 en kilometer nedanom kyrkan. Den vestra elfven Jeesiö är 

 biflod, som kommer från nord-nordvest och utmynnar med 

 två grenar och stridt lopp i Kitinen, som här flyter rakt från 

 norr till söder. 



Något längre framkomna se vi prestgården framför kyr- 

 kan och mellan dessa, dock litet åt sidan, fyra små byggna- 

 der. „Det är stjärnherrarnes (tähtiherrojen) byggnader. Hvad 

 i all verlden må der komma att göras, då de hafva ett högt 

 torn och glastak" *), utbrister styrmannen. Vi hafva icke 

 tid att svara; byn som i aftonsolens glans utbreder sig 



*) Såsom förut blifvit berättadt, behöfde många instrument be- 

 lysning uppifrån, derför var det nödvändigt att bafva fönster i taket. 

 Häraf glastaken. Dessa jämte tornet kombinerade folket på något sätt 

 med stjärnorna, och benämnde stationen ofta „tähtelä" och oss ute- 

 slutande_tähtiherrat, stjärnherrar. 



