77 



med de frivilliga. Af dessa gaf uppsättningen af ledningarna 

 för jordströmmen det mesta arbetet. Ej sällan kom man då 

 att vistas hela dagen i skogen, livarunder lifliga samtal 

 uppstodo med arbetarena och den första bekantskapen metl 

 själfva folket blef knuten. 



Snart märkte vi att de för det mesta voro mycket prat- 

 samma och skonade ej sin nästa, dock vanligen omedvetet 

 och utan biafsigter; synnerligen voro nästan alla ortens em- 

 betsmän utsatta för skarpt klander. Deras naivitet var ganska 

 stor och gränsade ej sällan till enfald. I allmänhet slogos 

 de af häpnad öfver våra instrument, men mest dock öfver 

 telefonen. Först ansågs det för elakt skämt, när vi började 

 på ilera versts afstånd samtala med stationen; men när de 

 själfva fingo höra bekanta röster tala, öfversteg deras undran 

 alla gränser. Ledningstråden undersöktes noga; man miss- 

 tänkte att den var ihålig, ty huru skulle ljudet eljes komma 

 fram? Vi försökte göra instrumentet begripligt för dem, och 

 icke alldeles utan framgång, att döma af de ej sällan skratt- 

 retande samtal, i hvilka vi hörde dem ge förklaringar åt sina 

 Ivamrater öfver detta märkvärdiga, men ännu i hög grad mysti- 

 ska instrument. 



Alla kunde de läsa; några af de äldre äfven skrifva, en 

 konst som de lärt sig på enskild väg. För den talrika ung- 

 domens uppfostran fanns två ambulatoriska lärare, men ingen 

 fast folkskola. Dock hade prosten Nyman *) haft en elemen- 

 tarskola, der en stor del af byns barn fingo undervisning i 

 många goda och nyttiga saker. Att en stor del af den full- 

 vuxna ungdomen kan skrifva, litet räkna, sjunga o. s. v. är 

 prosten Nymans stora förtjenst. Skolan hade upphört då han 

 flyttade från orten 



Såsom annorstädes roade sig ungdomen äfven härgerna. 



*) Den närvarande kyrkoherdens företrädare. 



