84 



got Scällskapslif öfvcrhufvud alls kunde åstadkommas i So- 

 dankylä. 



För oss unga studenter, hvilka alltid blifvit bemötta 

 med förekommande vänlighet, kändes detta så mycket förarg- 

 ligare, som vi räknat på att isynnerhet der i Lappland vara 

 välkomna gäster i hvarje hem, som gjorde ringaste anspråk 

 på bildning. Och sedan: detta ideella mål, för hvilket vi ar- 

 betade med varmaste intresse, ansågs fåfängligt, för att icke 

 säga fördömligt! 



Det kan sättas i fråga om något umgänge är behöfligt 

 för folk, som i vetenskapliga ändamål flyttat till ödebygden. 

 Af de öfriga nationernas deltagare i polarforskningen voro 

 de flesta dömda att undvara detta, helt enkelt af det skäl att 

 intet folk fanns att umgås med på de orter der de slagit sig 

 ned. Dessa expeditioner voro dock utrustade på ett helt an- 

 nat sätt än vi. De voro försedda med läkare samt medicin 

 för alla möjhga fall, med preserver och konserver af alla slag; 

 vi derimot hade visserligen litet medicin, men det var också 

 allt, om man undantager den vackra gåfva som expeditionen 

 erhöll af grosshandlarn Hr. Holmström, den generöse egaren 

 till Barnängens tekniska fabrik; denna gåfva bestod af en 

 mängd toilettartiklar af utmärktaste beskatfenhet. 



När en person från sydligare trakter flyttar öfver pol- 

 cirkeln, är han utsatt för diverse olägenheter, hvilka äro följder 

 af det förändrade klimatet. En af de svåraste är en allmän 

 nedstämning i själslifvet, dåsighet, åtföljd af dystert lynne och 

 nervös retlighet. En af denna dåsighet angripen person är 

 alltid sömnig och vill helst sofva dygnet om. Denna sjuklig- 

 het, som under de svenska polarexpeditionerna, der äfven prof. 

 Lemström år 1868 varit med, erhållit det betecknande namnet 

 ^potatissjuka" är icke att leka med, ty den kan hafva rätt 

 ledsamma följder. Professor Lemström, som af erfarenhet 



