85 



kände detta, var derföre betänkt på att mota den med tjen- 

 liga medel. Huru skulle det gå med arbetena och i synner- 

 het med nattvakterna om dåsigheten skulle infinna sig? Medi- 

 cinen mot denna sjukdom är bra enkel: stark kroppsrörelse 

 och ett gladt umgängeslif äro oftast tillräckliga på den bredd- 

 grad der vi befuuno oss. Kroppsrörelse hade vi nog i form 

 af gymnastik, jagt, färder med ren, men med sällskapshfvet 

 såg det nu tennneligen klent ut. 



Vi beslöto dock göra ännu en sista ansträngning, men 

 denna gång gälde det att närma sig befolkningen och i syn- 

 nerhet ungdomen. Några bekantskaper hade vi redan förvärf- 

 vat oss och genom dessa bjöds en stor del af byns ungdom 

 att jämte de få ståndspersoner, som icke undveko vårt sällskap, 

 tillbringa en afton på Anneberg, hvars sal blifvit förvandlad 

 till en danssalong. I hörnet närmast dörren hade vi placerat 

 orkestern, som bestod af tre virtuoser på fiol och draghar- 

 monika, hvilka skulle utföra musilien; längre fram sutto 

 gästerna i den rangordning de själfva funnit passande. 



I början var det stelt och tyst såsom alltid på en stor 

 bjudning, men småningom löstes tungorna och ett lifligt sam- 

 tal kom i gång, sedan kaffet fått göra sin verkan. Musiken 

 stämde emellertid upp, men omöjligt för oss att säga hvad 

 det gälde. Dirigenten, som troligen märkt vår förlägenhet, 

 uppmanade oss vänligen att valsa. När man sedan kommit 

 i farten, gick det nog för sig. Många af töserna hade besökt 

 Rovaniemi eller Wadsö, och medförde derifrån en viss verlds- 

 vaua och färdighet i dans. — Musikanterna togo sig dock 

 ibland friheter; när någon af dem ville riktigt excellera, bör- 

 jade han spela sitt bravurstycke och försökte öfverrösta kam- 

 raterna. De andra, som icke ville vara sämre, gjorde likaledes 

 och resultatet blef ett infernaliskt oljud, under hvilket man 

 önskade hela orkestern dit pepparn växer. Envist höllo 



