Renarue förespäudes nu och vi begåfvo oss af. De 

 andra voro redan på väg, under det att jag bråkade med 

 min bångstyriga, säkert fastbundna ren, fåfängt försökande 

 lösa en på lappskt sätt slagen knut. Ändteligen lyckades det 

 och den eldiga renen satte ögonblickligen af efter de andra, 

 ryckande mig omkull, innan jag hunnit kasta mig i pulkan. 

 Körremmen var, såsom vanligt är, säkert lindad kring min 

 högra handled. Släpande på marken bar det af i vild fart öfver 

 stenar och kuUfallna träd. Ropa kunde jag icke, ty de häf- 

 tiga stötarne mot briistet gjorde att icke ett ljud kom fram. 

 Vägvisaren märkte dock min belägenhet och skyndade till 

 hjälp. Lyckligtvis aflopp detta mitt första äfventyr med ren 

 utan värre skada. Sent på aftonen kommo vi hem ganska 

 trötta, men nöjda med vår första renfärd. Återstod nu ett 

 besök på Oratunturi. Ehuru jag icke deltog deri, skall jag 

 dock om denna färd anföra några detaljer. 



En terminsdag (som gjorde det omöjligt för någon af 

 den öfriga expeditionspersonalen atc följa med) reste professor 

 Lemström tillsammans med forstuppsyningsman Moberg till 

 Orajärvi by, hvarest Kaapelan Matti rekommenderades till 

 vägvisare. Denna gång skedde resan med häst öfver Ora- 

 järvi sjö och sedan genom skogen till fjällets fot. Fjällstig- 

 ningen var ganska mödosam, ehuru sluttningen ej är särde- 

 les stark och genomsvettig kom professorn upp, ehuru en 

 sommerpaltå var det enda ytterplagg han hade, för att göra 

 vandringen lättare. En medhafd vinterpaltå skyddade för 

 förkylning under vistelsen på fjället, hvarest en eldbrasa upp- 

 gjordes, under det data för- en höjdbestämming observerades. 

 Efter en kort vistelse på fjället börjades nedstigandet, 

 som måste försiggå i mörker, ty den korta dagen *) hade 

 längesedan försvunnit. 

 " *) I början af December är solen endast två timmar synlig. 



