94 



österut och fångas i stort antal af de östra gräusboarne, 

 „ryssarne". Få dessa icke tillräckligt, så komma de öfver grän- 

 sen och drifva stora hjordar öfver på sin sida, der djuren 

 nedslagtas. Detta passerar ostraftadt i de öde gränstrakterna, 

 hvarest det ofta är flera tiotal mil mellan menniskoboningarne. 

 Den förlust, som skadedjur och inhemska tjufvar göra, är 

 jämförelsevis liten i jämbredd med detta. 



Efter öfverläggningar under vintern l)eslöt man att bilda 

 en förening af renägare i likhet med livad som redan skett 

 i grannsocknarne Kittilä och Muonioniska, för att i allmänhet 

 befrämja renskötseln men särskildt för att åstadkomma ett 

 gärde, livars ändamål vore att afstänga renarne från gräns- 

 trakterna. Man fann dock att detta skulle öfverstiga kraf- 

 terna (ty gärdet måste blifva öfver 12 mil långt), om icke 

 regeringen gaf tillåtelse att taga virke ur kronoskogarna på 

 de ställen, der gärdet skulle gå fram. Mau beslöt derför att 

 ingå till regeringen med en dylik ansökan. Denna blef ock 

 beviljad på vilkor, som voro lätta att uppfylla, och för sakens 

 vidare befrämjande utsågs en bestyrelse, bestående af forst- 

 uppsyningsman Moberg och bonden Gabriel Saukoski. Oaktadt 

 intriger och agitation mot denna sak bedrefvos från annat håll, 

 var intresset ganska allmänt och de flesta renägare tecknade 

 sig såsom medlemmar i föreningen. Arbetet med gärdet skulle 

 fördelas emellan delägarena. Huru mycket man hoppades af gär- 

 det synnes deraf, att Saukoski ensam åtog sig att lägga 4 mil. 



Forstmännen äro i allmänhet mot renskötseln. Detta kan 

 dock icke sägas om forstmästaren i Sodankylä, hr v. Schantz, 

 som väl inser dess stora betydelse för dessa trakters befolk- 

 ning. Det skäl som forstmännen vanligen anföra, nämligen 

 att skogen lider genom renarne, är ett betydelselöst tal i 

 Lappland och i synnerhet i Sodankylä, der de vidsträckta af- 

 lägsna skogarne icke hafva något synnerligt värde. 



