IV. 



Från lifvet i Sodankyiä under året 1883—84. 



Det var sent på äftoneu den 17 September. Vi hade 

 nyss lemnat bakom oss Orakoski, den sista forsen i Kitineu 

 elf före Sodankyiä. Jag tyckte mig ännu höra vågbruset och 

 se svallet i aldrig tröttnande lek upprepas i samma oförän- 

 derliga hvitskummande spetsar, hvilka ystert hoppa mot den 

 framåtsträfvande båtens sidor. Än lugnt, än hastigt höja och 

 sänka karlarne de långa stakarne, stundom stödande sig med 

 knäna mot skidbordet. Nu har en stake brustit och båten 

 vaggar ett ögonblick obeslutsamt; det ser ut som skulle den 

 snart föras bort af den ilande strömmen. Men det har ingen 

 fara! Linorna, som äro spända öfver till stranden hållas af 

 kraftiga händer och nu vänder båten åter stäfven mot ström- 

 men. Medan vi från stranden betrakta för sista gången det 

 lifliga skådespel, som upprepats för oss om och om igen vid 

 hvarje fors under färden från Kemijärvi hit upp, lägger en 

 båt till ofvanom forsen. Två personer stiga ur och äro snart 

 uppe på strandvallen; det är expeditionens botaniker Blom 

 och assistenten Biese, hvilka kommit oss till mötes från kyrko- 

 byn hit ner till det hlla skogvaktaretorpet Koskenniska. 



Allt detta stod ännu så lifligt framför mig under det vi 

 med våra blifvande kamrater sträfvade uppåt elfven. En tät 

 dimma, röjande endast svagt trädtopparne af den stranden 

 åtföljande skogen, låg utbredd öfver floden. Årorna höjde sig 

 taktmessigt och i stora glänsande droppar gjöt sig vattnet 



