108 ' ' 



komlingarne, den ena i dragsoifan, den andra på dess lock. 

 som lagts öfver en stol och en packlåda med böcker, bådn 

 försänkta i söt sömn. 



Den följande dagen, då vi vandrade för att intaga mid- 

 dagen hos forstnppsyningsman Moberg, som bor längre npp 

 i skogsbrynet, är solljus och varm. Vi hafva just stannat 

 uppe på sandåsen, som ligger strax ofvanom åkrarna; häri- 

 från har man en vacker utsigt öfver byn och den omkring 

 liggande trakten. Ofverallt stå mörka skogklädda höjder 

 rundtomkring. I söder kröka sig Luosto och Pyhätunturi fjäl- 

 lar, blånande i ett aflägset fjerran, i norr sticker Sattasvaa- 

 vas kala bergskäggla upp öfver skogen. Dessa utgöra den 

 allvarliga fonden, hvari här och der i sluttningarna en björk- 

 (Umge skiftar grann i gult och rödt. Men nedanför oss i den 

 soliga förgrunden flyter Kitinen i en lång bugt genom byn. 

 På venstra elfstranden ligga spridda de rödmålade gårdarne 

 med sina hvita fönsterbräder, omgifna af åkrarna, på hvilka 

 kornstubben lyser gul i solskenet. Vid Anneberg, den sista 

 af gårdarna åt söder, vidtaga de tiifviga ängarna med sina 

 grå, lutande lador och fortgå långt nedåt elfven. Ett sten- 

 kast nedanom byn förenar sig Kitinen med den från höger 

 kommande Jeesiö elf. Denna skymtar ställvis fram på andra 

 sidan om en smal landtunga imellan floderna; denna be- 

 nämnes prestgårdsudden. Längst ned på denna växer ung 

 björkskog och vid randen af björkskogen ligger prestgården, 

 hvars åkrar sträcka sig fram ända till den nya, för par de- 

 cennier sedan uppförda, stenkyrkan. Kyrkans höga tornspira 

 aftecknar sig tydligt mot det långt borta liggande Pittiövaara 

 och dess hvitrappade väggar sticka så gladt af mot Kirkon- 

 kangas mörka tallskog. Här på den numera torra mon, der 

 blicken når långt in mellan tallarna, skall förr hafva funnits 



