109 



ett godt renbete, hvarpå lapparne hade sina renar, då de vid 

 högtiderna samlades till kyrkan. På den tiden höllos guds- 

 tjensterna i don förfallna, ålderdomliga träkyrkan från 16- 

 liundratalet, som vi se ett stycke närmare mot stranden. Ge- 

 nom dess söndriga, fordom med bly infattade fönsterrutor 

 blåsa alla Herrans väder och om några tiotal år skall väl 

 detta vittnesbörd om kulturens första insteg i Lappmarken 

 vara försvunnet. Ett stycke åt sidan midtemellan prostgår- 

 den och kyrkan ligga fyra små byggnader enkelt uppförda af 

 biladt timmer. De äro den finska polarexpeditionens bygg- 

 nader. Sådan var anblicken af omnejden, och länge dröjde 

 våra blickar vid donna fridfulla bild af ödemarken, hvari ve- 

 tenskapen slagit upp sina bopålar sida vid sida mod den 

 snart multnande utposten för upplysningen i ett längesedan 

 förgånget tidehvarf. 



Löflfällningen hade börjat och efter att hafva antecknat 

 detta hade vår botaniker begifvit sig ner till hufvudstadon. 

 Från Kultala väntades dagligen ingenör Granit, men ännu 

 hördos han oj af. I slutet af September hade de mindre 

 vattnen isbelagts och redan den 30 hade Petrelius och jag 

 profvat stålklädd sko på den nattgamla isen. I rian hade 

 slagorna redan längesedan tystnat och man var nu inne i bör- 

 jan af Oktober. Dagarna voro vackra, särdeles om morgnarne 

 i soluppgången. Luften var ren, marken hårdt tillfrusen och 

 från de rimfrostbetäckta tufvorna spred sig den friska doft, 

 som är egendomlig just för en sådan höstmorgon. Då denna 

 höst dertill ännu var utomordentligt rik på skogsfogel, hare 

 och — hvad som för befolkningen är af större vigt — ekorre, 

 >tröfvade vi nästan hvarje dag med bössan i hand omkring 

 i skogarna. Sådana jagter, som den till Mantovaara, då den 



