111 



fram till elden, tydligen besviken, då hau ej såg till det vän- 

 tade bytet. Här torde vara rätta stället att föreställa den 

 raska hunden för läsaren. Jäger var ännu blott ett år gam- 

 mal, hade vackra bruna ögon, stora prägtiga öronlappar, ett 

 mjukt Ijusbrunt skinn och hvita tassar. Som alla stöfvare var 

 han af ett mildt sinnelag, tyckte om smekningar och föredrog 

 afgjordt sängen med dess mjuka filt framför en simpel 

 halmdyna. Men som vi redan sett, var han i skogen uthål- 

 lig och rask som få. — Jag återgår emellertid till vårt lilla 

 jagtsällskap. Ännu en stund sutto vi kring elden, hvars brän- 

 der svartnade mer och mer, tills tröttheten och snön tvungo oss 

 att krypa in i vårt nattqvarter, en liten lada full af hö, på 

 hvars doftande bädd vi snart insomnade. 



Följande morgon purrades vi af Petrelius, som redan 

 hunnit diska våra tenntalrikar och koppar vid stranden och 

 nu bjöd på rykande varmt kaffe. Styrkta härmed begåfvo vi 

 oss ut i skogen. Jäger var ihärdig som vanligt, men den 

 djupa snön var till stort hinder, hvarför vi efter flere tim- 

 mars vandring blott hade en jösse i väskan. Några ripor, 

 som skrockande flögo upp i en björksamling, satte äfven till 

 lifvet, men då fångsten i följd af den otjenliga väderleken ej 

 kunde förväntas blifva särdeles god, vände vi fram på för- 

 middagen, alla vid gladt lynne och nöjda med utfärden, åter 

 till byn. När vi stego in på Anneberg, funno vi före oss 

 Granit, som föregående afton kommit ned från Kultala och 

 hemtat med sig snön och kölden. Han hade tillryggalagt 

 större delen af den femton mil långa vägen till fots och der- 

 vid Here gånger passerat Kitinen, som längre norrut redan 

 var tillfrusen. 



