112 



Snön liade smält, vattnet i elfven stigit och en dag i 

 slutet af Oktober inträffade en liten islossning, som tog vår 

 brygga med sig. Sedan följde en dyster tid. Marken var 

 bar, elfven fyldes af en tjock issörja och regntunga, gråa 

 moln hängde beständigt på himmeln. En morgonvakt var 

 under sådana omständigheter både oangenäm och ganska be- 

 svärlig. Ute var det kolmörkt, man såg ej tre steg framför 

 sig. I en och annan stuga uppe i byn glimmade redan elden 

 på härden. Hade ej vår gamle bekante Matti varit med, 

 skulle det haft sig ganska svårt att med de isiga stakarne 

 kmma tränga båten framåt bland isstyckena. 



Med November hade vintern slutligen infunnit sig och 

 pulkor och renar kommit i farten. Jag mins en lördagsafton, 

 då postkarlens afresa för första gången skulle ske med ren. 

 Kölden hade knipit till och i dimman, som steg upp från snö- 

 fältet på elfven och ängen, stod en vid månbåge öfver byn. 

 Pilkki satt på vägen och betraktade månen med hufvudet på 

 sned. Den såg mycket melankolisk ut och stämde snart upp 

 ett sakta klagande tjut, som strax besvarades från andra de- 

 lar af byn. Bunden vid stegen stod renen otålig och stödde 

 sig blott på klöf spetsarne, ett godt tecken på djurets snabb- 

 het. Knappast hade äfven postkarlen hunnit lösgöra körrem- 

 men och kasta sig i pulkan förrän den störtade framåt, be- 

 skref några ringar på gården och derpå i fyrsprång ilade bort 

 på vägen. Förskräckt vek Pilkki åt sidan, afbruten midt i 

 sina musikaliska utgjutelser; i ett nu var pulkan försvunnen 

 nedför strandbranten, blott renklockans melodiska Idang hör- 

 des ännu en stund ljuda från elfven. 



Vintern var nu kommen på fullt allvar. — Kallt var det 

 ute och kallt äfven stundom inne i vår sal, ty ej ens den 

 stora kakelugnen kunde sprida tillräcklig värme i det vida 

 rummet. ,,Här är så kallt", sade en dag vår stiiderska Anna 



