ai4 



renhofvarna uppe i famnen på sig eller fick man en törn i 

 ryggen af hornen af en påträngande muntergök. Fram på 

 eftermiddagen voro vi i Torvinen, der vi blefvo öfver natten. 

 Härifrån gick kosan följande dag ännu tre fjerdings väg inåt 

 ödemarken öfver kärr och genom småväxt tät björkskog ut 

 på en mosse, hvarest vi gjorde halt. Renarne bundos i en 

 liten nära belägen grandunge och med vägvisaren i spetsen 

 vandrade vi tysta framåt. Vi voro snart framme och stälde 

 oss i en halfkrets kring idet; detta hade „honungstassen" in- 

 i'ättat åt sig på en kulle under några vackra granar och björ- 

 kar, troligen i afsigt att njuta af fågelqvitter om våren. För 

 att väcka nalle ur den Ijufva slummern sändes ett skott varg- 

 hagel in till den. Några sekunder hade förflutit, vi hade re- 

 dau skickat hvarandra några tviflande ögonkast, då björnen 

 med ett vredgadt rytande störtar upp genom idets öppna 

 mynning, hastigt seende sig omkring. Men i detsamma smälla 

 skotten ur sex pipor och som träffad af blixten dimper det 

 lurfviga bruua djuret till marken. Ett kraftigt hurra! som 

 gaf eko mellan träden der ute på den ödsliga platsen, hal- 

 sade dess fall, livarpå grafölet dracks i äkta Madeira, en skänk 

 af en af expeditionens gynnare. Det var en björnhona om fyra 

 år och de kringstående byamännen egnade den månget förbind- 

 ligt ord. „Ei sinusta nyt enää eläjätä tule" menade en, „ethän 

 enää hevosia peljätä" inföll en annan. För att forsla björnen 

 till byn hemtades en ahkio (eller lastpulka). Renen som 

 skulle draga den var emellertid högst förskräckt, ty lukten 

 sade den, att det var dess fiende som låg på släden. 



Mycket skrock och månget gammalt bruk äro här uppe 

 förbundna med björnjagteu. Så bör man, för att hafva lycka 

 på jagten, undvika att äta harlungor, emedan de anses för- 

 taga hjertat dess friska, hurtiga slag. På björnhufvudct och 

 ramarne plägar man koka kraftig soppa, och gallan torkas 



