119 



anblick. Der nere vid Oimasjoki's med Kemielfs förenade 

 vatten, just under polcirkeln, ligger kyrkobyn med sina ståtliga 

 gårdar, omgifven i en vid krets af mörka bergsträckningar, 

 bland livilka det kullriga Ounasvaara till venster. Nere vid 

 färjstrandeu stodo flere långa „raider'' fullastade med ren- 

 stekar och hudar och på någon alikio dertill ännu möjligen 

 några säckar fjäder. Det var en kall, äkta nordisk dag; 

 snön knarrade under fötterna och bjällrorna klingade så friskt. 

 Pelsklädda handelsmän, bönder ända från Kuolajärvi och 

 andra aflägsna trakter i fårskinnspelsar, och lappar i peske'r 

 och granna fyrkantiga klädes-mössor trängdes om hvarandra 

 på bygatan. Här hade garfvare, sadelmakare, färgare och 

 guldsmeder från Torneå, Haparanda, Uleåborg, ja till och 

 med från Brahestad slagit upp sina stånd; i en gård nära 

 invid förevisade gymnasterna Vesterlund från Uleåborg vid 

 tonerna af ett positiv sina konststycken för en talrik skara 

 af skådelystna, hvilken ofta gaf sin beundran för komedian- 

 terna uttryck i de mest naiva infall. 



Tidigt en morgon begaf jag mig åter på hemfärden. 

 Öfver berg och backar går vägen, delvis följande den s. k. 

 ^Tiituksen tie" (Titus-vägen), en landsväg, till hvars uppta- 

 gande länsmannen i Sodankylä Titus Ekroos för omkring 

 trettio år sedan utverkade ett påbud hos baron v. Haartman. 

 Den blef dock aldrig fullbordad och ligger nu tufvig, öfver- 

 vuxen af björk- och vide-telningar. Under hela denna färd 

 kunde jag ostörd begrunda Lapplands vemodiga natur, ty 

 ej en enda menniska syntes till. Blott en gång sprang en 

 räf öfver vägen in i skogen, der den stannade och viftade 

 med sin yfviga svans och en annan gång spratt jag till af 

 att en ripa flög upp ur snön tätt invid pulkan. Då jag vid 

 Tomnen lemnade Luosto och Pyhätunturi fjäll åt sidan lågo 

 deras sidosluttningar redan sänkta i djup skugga; blott de 



