120 



högsta flackorna färgades ännu röda af aftonrodnadens sista 

 skimmer. Fram på qvällen förde min raska ren mig fram 

 till Anneberg, som jag återsåg med en känsla af att hafva 

 sett en bit friskt folklif i en nordanbygd. 



Norrskenet hade bleknat bort från den ljusnade him- 

 meln, snön hade smält, elfven svält till och brutit sin boja, 

 efterlemnande höga vallar af isblock på stränderna. Nu var 

 våren kommen och i samma ögonblick äfven sommarn. Nat- 

 ten var som en drömmande dag; öfver stengärdet borta vid 

 åkern stod solen vid midnatt rödskiftande, och berg och 

 kullar hvilade i en blåaktig dager. Luften var ljum och fylld 

 af vårdofter. Naturen hvilade — icke längre; rastlöst trängde 

 sig dess safter uppåt. På ängen uppspirade Cerastium och 

 åkerbärsblomman, stängel vid stängel vaggade Trollius sina 

 stora gula hufvuden, myggen stimmade i stora sjungande 

 skaror och fjärilarna fladdrade öfver blommorna. I skogen 

 pepo och qvittrade foglarna natten om och nere vid elfstran- 

 den surrade bien bland de blommande videbuskarnas dof- 

 tande hängen. Glömd är den långa, mörka vinternatten, som 

 verkar tryckande på sinnet, ty nu sprider sommarljuset sin 

 värme i hvarje bröst. Den som sett Lapplands underbart 

 vackra vårnatt, den förstår äfven huru folket häruppe i den 

 mulna norden kunnat bevara sin friska gladlynthet: det är 

 midnattssolen, som skänkt sitt guld i deras sinnen. 



Morgonen den 6 September var inne. Stunden för af- 

 resan hade kommit. I tvänne långa veckor hade inpacknin- 

 garna försiggått, en otalig mängd papper och hö användts, 

 hamrar och skrufmejslar varit i Hitig rörelse och mi var allt 



