121 



klart. Redan några dagar förut hade tre båtlaster afgått. 

 Observatorierunnncn voro öde och bräder slagna föv fönstren. 

 De tonia pelarne, på hvilka tuber och magnetiska instrument 

 nyss tätlat med hvarandra i glans, gjorde intrvcket ännu sorg- 

 ligare. Kn inskription här och der på väggarne vittnade om 

 att observatorns känslor ibland under de långa terminsnät- 

 terna funnit ett uttryck i en saknad älsklings namn. På 

 Anneberg var tomheten ej mindre. Den förödelsens styg- 

 gelse, hvari vi här lefvat bland packlårar, koffertar och märk- 

 färg, hade vikit för qvastens och skurtrasans renande inver- 

 kan. Ett hälft tjog „sista kaffebjudningar" hade lupit af sta- 

 peln, och nu togo vi i den tidiga höstmorgonen afsked af 

 vänner och bekanta och af vårt präktiga värdsfolk, som all- 

 tid hade visat oss en uppriktig vänskap och nu med tårad 

 blick bjöd oss farväl. 



Det låg en kulen höststämning öfver trakten; ängen 

 låg gulgrå med sina tufvor och en och annan dimtapp vag- 

 gade ännu deröfver. Xär vi stötte ut från stranden, viftade 

 duk vid duk till afsked och pift", paff Ijödo skotten i den 

 disiga luften. Förda af strömmen gledo båtarna nedför den 

 första „nivan'' vid Karisaari och svängde så om udden, som 

 dolde för våra ])lickar den ort, som under årslång vistelse 

 varit oss ett hem. På Koskenniska var kammaren finskurad, 

 golfvet beströdt med granris och ett festligt kaffebord iord- 

 ningstäldt. Men tiden skyndade, vi bröto åter upp, sade ett 

 sista farväl åt de qvarblifvande, och borta voro vi långt ne- 

 danfiir Orakoski. Yi skådade panoramat, som öppnade sig 

 mellan Porttikoskis bergstupor öfver skog och berg, lemnade 

 de torra, smala sunden mellan holmarna vid Aska bakom 

 oss och kommo förbi skogvaktartorpet på Vikevi branten ut 

 på rakare, bredare vatten. Glada öfver att ändtligen vara 

 på väg andades vi ut efter de senaste veckornas stränga ar- 



