122 



bete, öfvertygade om att det ej mera skulle återkomma. Ej 

 under då, att vi kände oss otåliga till sinnes, när vi bär 

 mötte länsman Ahlberg, som underrättade att vår bästa tre- 

 bördiugsbåt med variationsinstrumenten hade ränt på sten i 

 Mutkakoski vid Suvanto by och brutit sju vränger af sig. 

 Vid framkomsten till Suvanto funno vi denna utsaga tyvärr 

 besannad. Båtföraren gubben Halvari, eller „Maaherra" („lands- 

 höfdingen"), som folket funnit lämpligt att kalla honom på 

 grund af hans beqvämlighet, hade „med iakttagande af all 

 försigtighet" stält vid styråran en 80-årig stugusittare med 

 sura ögon, och så bar det af på Guds försyn. Roddarn, en 

 guldgräfvare Lampela, som var på återväg från Kultala, gri- 

 per friska tag i årarna, tårarna rinna för styrmannen och 

 kratsch! slår båten fast i stenhällen, lägger sig på sida och 

 vräker hela lasten öfver bord; i blinken sitta tre varelser 

 klängande sig fast vid ena suden. Enligt föreställningssättet 

 hos folket här finnes i forsarne båda han- och hon-stenar, 

 och på de sednare sitter man alltid värre fast; troligen var 

 denna en sådan „naaras-kivi''. Från den stunden vandrar 

 emellertid Lampela förskrämd förbi hvarje fors, stor eller 

 liten, icke mera riskerande sitt dyrbara lif och sin ännu dyr- 

 barare påse med guldsand. „Maaherra" svär trohgen fortfa- 

 rande öfver att ej forsen tog styrmannen med och beger sig 

 icke vidare utför forsarna. 



Tre långa dagar hade gått oss ur händerna innan vi 

 åter kommo i väg från Suvanto, men i och med detsamma 

 kom humöret åter upp. Man skämtade med den hurtiga 

 Juntti, en af båtkarlarne, som i glädjen om söndagsaftonen 

 fält det påstående att han, som orden lydde: „vid sitt öga 

 ej någonstädes sett- vackrare flickor än i Suvanto"; eller höllos 

 bössorna framme för de vildgäss och andra foglar, som sim- 

 made på elfven och flinkt försvunno in bland ref af sjögräs 



