123 



och caltlia palustris på flodens låggrimda ställen. När skym- 

 ningen sänkte sig, hördes inifrån skogen bergufvens hesa skrän. 

 Någon gång sänkte sig obetydligare bergssluttningar ned mot 

 elfven och på ett ställe såg man ett mindre kalkbrott, men 

 vanligen är det sandmoar vattnet genombrutit och det grofva 

 gruset har vid hvarje vårflöde rasat, alltmera blottande de 

 svarta trädrötterna, som hänga uppe vid stranden. I den 

 lodräta sandväggen synes ofta svarta runda öppningar, hål 

 vid hål; det är strandsvalans bon. Men oftast åtföljes likväl 

 elfven af ängsstränder; den gröna gräsmattan går ned ända 

 till vattenbrynet, der utan undantag videbusken fattat posto. 

 Och videt, som förekommer öfverallt i kärr och vid bäckar, 

 är det, som ger det lappländska landskapet en egendomlig 

 prägel af „forét vierge". 



Imellertid gick färden vidare förbi Luiro och Kitinen 

 elfvar, dem vi i halfmörker sågo blanda sina glimmande vatten, 

 vid en af högresta granar bevuxen, naturskön udde, in på 

 Kemi elfs vida vattendrag. Den 11 September lade vi så till 

 vid kyrkstranden i Kemijärvi, der fjäll och vaaror kanta ho- 

 risonten rundtomkrhig och fjärdar slingra sig kring de täcka 

 holmarna. Resan fortsattes samma dag på eftermiddagen 

 öfvcr Kemi träsk. Rodden, som i början var något försvårad 

 af den här frodigt växande vattenväxten potamogeton nate 

 (på finska ritarikko), som snärjde in årarna, fortsattes under 

 natten i det grå skumrasket, tills en häftig regnskur tvang 

 oss att söka skydd af träden på Oilankaniemi udde. Yi 

 gjorde här upp en eld, till hvilken så småningom alla båt- 

 lagen, vägledda af skenet, samlade sig för att värma upp de 

 styfnade lemmarne. Rasten varade blott par timmar och på 

 morgonen, då solen rann upp och dimman skingrades, fram- 

 stodo allaredan rakt framför oss, der fjärden smalnade nf 



