125 



]iiycket som möjligt hålla mot den andra sidan, der fallet är 

 mindre starkt. Den främre båten liav redan slintat ned 

 ganska beliilndigt; det är unga Aapo, som i den står vid 

 styret. Helt hign håller han ena handen i rockfickan, me- 

 dan den andra sköter styråran. Yår båt derimot snuddar 

 nilstan vid klippan, stupar derpå brant ned i skummet med 

 en fruktansvärd skräll, som skulle bräderna slitas ur sina 

 fogar, reser sig åter tvärt i höjden och nu brusar hvirfvelns 

 svallvåg öfver båten från för till akter, icke lemnande qvar 

 en enda torr klut på vår kropp. I nästa minut är båten 

 långt nedanf()r fallet, dansande på den spetsiga vågkammen. 

 Nedanför i lugnvattnet, som sqvalpade mot den grön- 

 kliidda stranden, sutto några harrmetare. De voro från Hop- 

 pula gård, som fått sitt (bråda) namn deraf att gårdens byg- 

 gande begyntes vid höbergningstiden och slutfördes före vin- 

 terns ankomst. . Knakande flögo båtarna utför Juukoskis 

 l)runskumraande bränningar, hvilka kasta sig i den nedanföre 

 liggande lilla sjön Juujärvi. På venster hand reser sig ett 

 grått, kalt berg upp öfver sjön och till höger på en hög, 

 långt utstickande udde stå de få gårdarna. Nere i dalbott- 

 nen ilade elfven fram mellan de stundom flere hundra fot 

 höga sandstränderna, på hvilkas branter af stormen nedvräkta 

 furor lågo. När aftonen sänkte sin skymning öfver den djupa 

 elfdalen, sökte och funno vi alltid ett gästvänligt nattqvailer 

 i något nybygge uppe på stranden. Det var en natur, stor- 

 slagen och skön, men af en bedöfvande inverkan på sinnet. 

 Dånet och liruset från forsarna Ijödo i våra öron i flere 

 dygn, beständiga omlastningar voro nödvändiga vid hvarje 

 fors, och detta fördröjde och fördyrade i hög grad vår ned- 

 resa. Elfdalen, som redan på en längre sträcka varit mera 

 öppen, vidgar sig närmare Rovaniemi till ett flackt slättland, 

 fullbeströdt på begge stränderna med välbyggda gårdar. ]\Ior- 



