126 



gonen den 15 September foro vi förbi det ståtliga Ounas- 

 vaara och lade snart till vid Rovaniemi färjställe. 



Från denna lifliga ort gick resan efter tvenne dagar 

 vidare söderut ned mot Kemi elfs mynning. Jämförd med 

 de måleriska nejder vi nyss genomfarit erbjöd den intet annat 

 af intresse än de farliga forsarna, I den steniga Petäjäkoski 

 foro vi med sidan förut nedför Koulionkorva afsats, men 

 kommo dock lyckligt fram. Följde så Narkaus fors, utan 

 tvifvel en af de mäktigaste och grannaste under vägen. Ord- 

 stäfvet säger om den att : „Narkaus knarrar till blott en gång" 

 (Narkaus vaan kerran narahtaa). Nu återstod blott den 

 fruktansvärda Taivalkoski. Den nedstörtande vattenmassan 

 splittras här mot klipporna i den långa utförsbacken i livitt, 

 fradgande skum och nedanför afsatserna leker solen bland 

 de lina dunstperlorna i regnbågens alla färger. Ehuruväl 

 forsens vildhet bordt utgöra en tillräcklig varning mot hvarje 

 dumdristigt försök, hafva flere nedfarter likväl företagits. De 

 många menniskolif, som härvid gått förlorade, hafva påkallat 

 ett förbud härimot, och numera måste båtarna dragas öfver 

 land till ett ställe längre ned i forsen. På små bryggor, 

 som äro utslagna vid sidorna af forsen, stodo karlar med 

 stora håfvar och fiskade upp sik, ofta tre å fyra fiskar i gån- 

 gen. Den 20 September på morgonen, efter tvenne veckors 

 vistelse i båt nådde vi Kemi elfs utlopp och dermed slutade 

 vår fyratio mil långa, äfventyrliga färd utför forsarna. 



Med en jublande känsla af frihet sågo vi hafvet öppna 

 sig borta vid sandbankarna. Bakom holmarna uppsteg röken 

 af en förbigående ångbåt och på fjärden förtonade sig en 

 skärgårdsbåt med slappa segel. Till tanken på det efter- 

 längtade hemmet sällade sig en annan på det stilla lifvet i 

 Lappmarken, hvars minnen hägrade likt klipporna öfver den 

 lugna spegeln ute vid hafsbandet. 



