129 



sirliga, horn och sin smärta kropp bana sig väg genom de 

 tätaste snår, följer pulkan efter slingrande i otaliga bugter. 



Då föret var godt och vägen god, färdades vi till en 

 början ganska skyndsamt längs Kitinens is. Vi hade att följa 

 elfven 10 mil eller Jinda till Rovanen. 



Ju mera man aflägsnar sig ifrån Sodank}'lä kyrka norrut, 

 desto sällsyntare blifva de bebodda och uppodlade trakterna. 

 I samma mån som Kitinen afsmalnar och delar sig uti åtskil- 

 liga mindre bifloder åt Maanselkä till, blifva äfven gårdarna 

 och stugorna allt mindre; de sista menniskoboningarna vid 

 Kitinens och dess bifloders stränder äro så små och obetyd- 

 liga, att en sådan ej förmår inrymma många personer. Och 

 likväl är för den resande eldens glöd från en sådan liten koja 

 oändUgt välkommen, då man ej har bättre till hands och 

 kölden och yrvädret derute göra värmen äfven i den trånga 

 kojan efterlängtad. Under den andra dagen ankommo vi på 

 eftermiddagen till Rovanens lilla gård. Här rastade vi med 

 renarna längre än vanligt af den orsak att vi numera hade 

 de bebodda trakterna bakom oss. 



Först imot aftonen begåfvo vi oss åter i väg ifrån Ro- 

 vanens varma pörte. En fem mil lång väg utan mennisko- 

 boningar låg nu framför oss, gående stundom öfver steniga 

 skogar, stundom åter öfver vidsträckta kärr och tundror. Det 

 vore högst oförnuftigt att mot natten begifva sig på en dylik 

 väg, ifall nätterna här vore så mörka som t. ex. i södra 

 Finland ; men så är ej fallet. Ehuru månen ej lyser på fästet 

 och norrskenet ej sprider sitt sken öfver nejden, eger naturen 

 likväl oftast vintertiden en belysning, som förvandlar nattens 

 mörker till en skymning, i hvilken renföraren utan svårighet 

 kan komma fram, om han blott föröfrigt är något så när 

 förtrogen med vägen. 



I 



