132 



Ända hittills hade Louhi, Pohjola gumman, den gles- 

 tandade („harvahammas") försökt att narra oss hört på okända 

 vägar. Det förunderliga trolltyget, kompassen, hjälpte oss 

 dock ständigt ur klämman, hvarför gumman uppfann nya 

 medel, förmedels hvilka hon ville hindra tåget att komma 

 längre mot norden. På en skogsplats, midt emellan tvenne 

 kärr tände hon framför oss ett underligt rödt sken, som kom 

 träd och buskar, renar och pulkor, ja till och med menskorna 

 själfva att lysa i rödt. Ja allt sken af rödt, såväl nära som 

 fjärran belägna föremål! Horizontens rand kantades af ett 

 bredt, purpurfärgadt bälte sträckande sig från fjäll till fjäll. 

 Hvarifrån kom då detta förunderliga sken, som ej kastade 

 skuggor åt något håll, ty föremålen lyste liksom af sig själfva? 

 Tydligen befunno vi oss midt isjälfvaljusfenomenct! Troligen 

 var det en företeelse, som låter hänföra sig till norrskenen, 

 en i rödt lysande ljusdimma, hvilken sänkt sig ned ända till 

 jordytan. Detta ljus var visserhgen redan ensamt för sig 

 egnadt att framkalla förvåning och undran äfvensom dröjsmål 

 på färden; men detta var ännu ej allt! Pohjola gumman fram- 

 trollade dessutom de vackraste bilder för våra ögon. Der 

 fanns alla nordens och söderns skatter: skogar, renar, kåtor 

 och gårdar, gator och städer, ja, dertill ännu skulpturens 

 skönaste alster, allt eftersom det bäst harmonierade med livars 

 och ens fantasi. För Mattis ögon syntes skogen uppfyld af 

 stora renhjordar; korrenens horn tedde sig för honom såsom 

 videbuskar, hvilka han förgäfves försökte kringgå, Pokka Olli 

 åter, som på sina norska färder fattat tycke för handeln, ser 

 nu handelsbodar i långa rader, den ena präktigare än den 

 andra. Vi andre åter fingo beundra städernas vackra gator, 

 ofandtligt stora hus och palatser, allehanda sköna skulptur- 

 alster m. m. Då en sådan bild engång framstält sig för sjä- 

 lens öga, så var det verkligt plågande att åter få den ut- 



