133 



plånad ur sinnet. Då man tillslöt ögonen, försvann den, men 

 då man slog dem opp, framträdde den förunderliga bilden 

 ånyo. Det säges att menniskor, livilka äro nära att dö af 

 köld, ofta hafva vackra drömmar. Kanhända var det äfven 

 tröttheten i förening med kölden ( — 30"), som för oss upp- 

 rullade dessa syner? I livarje händelse torde det dock till 

 stor del varit föranledt af det röda ljuset; ty det märkliga 

 är, att vi alla just samtidigt skådade dylika bilder. — Men 

 Louhi lemnade oss ej ännu i fred. Hon försökte för tredje 

 gången med ett enda slag tillintetgjöra hela expeditionen. — ■ 

 Vi stodo ännu under inflytelsen af de underbara bilderna, då 

 i en tät skog vägen plötsligt gjorde en stupande krökning, 

 ej till höger eller venster, utan rakt ned för en stor backe. 

 Hittills hade vi ständigt färdats emot nordpolen, men nu 

 tycktes vägen leda rakt mot jordens medelpunkt. Framför 

 oss låg Ivalo elfdal, hvars stränder på sina ställen äro tre 

 till fyra hundra fot höga. Läsaren anar lätt, att den ovane 

 köraren, vid färden ned för en sådan l^rant, uteslutande är 

 hänvisad till läderpulkan. Ned kommo vi dock alla med egen 

 hjälp, och några större bulnader hann man ej heller på vägen 

 förskaffa sig. Värre har dock den, som skall föra ett helt 

 rentåg ned för en sådan brant, och detta vore väl omöjligt, 

 om ej för ändamålet en mycket fintlig anordning funnes. — 

 Efter den sista pulkan bindes nämligen en ledig ren, „piätys- 

 poro" (stoppren), hvartill utses en så styfsint och gensträfvig 

 ren som möjligt. Då den främsta renen sätter sig i rörelse 

 och tåget skrider framåt, stretar ^piätysporon" emot af alla 

 krafter. Sålunda går tåget rakt och i god ordning äfven 

 ned för stora branter. 



Naturen är i sanning sublim i dessa trakter, hvarest 

 Ivalojoki banat sig väg genom fjällmarkerna. En storartad 

 kamp har här under årtusenden försiggått och pågår ännu; 



I 



