139 



var arrangeradt, och mörkret hade redan inbrutit, då vi be- 

 gåfvo oss på väg. Professorskan Lemström och liUa Sigrid 

 pröfvade nu för första gången på allvar hvad ren och pulka 

 kunna duga till, och det var som om renarne vetat deraf, 

 ty i ilande fart bar det af öfver stock och sten, tills vi nådde 

 elfven. der de småningom hejdade sig. Aftonen var dock 

 redan inne, då vi framkommo till ett skogvaktartorp, der vi 

 beslöto taga nattkvarter. Det ansågs nämligen ej rådligt att 

 i mörkret färdas vidare på den ännu svaga eltisen. Vänligt 

 mottogos vi af det anspråkslösa värdfolket, som ej lemnade 

 någon möda ospard, för att göra det så trefligt för oss som 

 möjligt. 



Imellertid tillkom nu en omständighet, som höll på att 

 helt och hållet förtaga oss modet. Vid ett besök på Kom- 

 mattivaara med ren och pulka hade prof. I^emström erhållit 

 en svår stöt i sidan, hvarvid ett retlien skadats. Genom den 

 ansträngande ställning, man i pulka måste intaga, förvärra- 

 des det onda på ett sätt, som ingaf oss allvarsam oro. Vi 

 fniktade redan att professor Lemström ej skulle kunna 

 fortsätta färden. Tydligt var att detta kunde ske endast 

 med häst och släde, hvarigenom resans besvärligheter borde 

 blifva mindre kännbara. Vi lyckades äfven från en ej långt 

 aflägsen gård erhålla hvardera. 



Genom denna anordning kunde också verkligen resan 

 fortsättas redan nästa dag och vi anlände efter 3V2 niils färd 

 till Köngäs gård. Godt nattkvarter erhölls här i det på dessa 

 trakter ovanligt stora boningshuset. 



Enligt träffad (ifverenskomraelse reste husbonden häri- 

 från före oss den 3 mil långa vägen till Rovanen torp, för 

 att sålunda öppna den allt fortfarande obanade vägen. Detta 

 var en icke ringa lättnad, men renarne började likväl tröttna, 

 då vi fram på eftermiddagen nalkades Rovanen. De kastade 



