140 



sig altsomoftast att ligga och kunde endast med svårighet 

 förmås att åter resa sig. Emedan vi af många orsaker icke 

 ville tillbringa natten i den ytterst trånga torpstugan, begåfvo 

 vi oss åter på väg, sedan renarne unnats några timmars hvila. 

 Tio mil hade vi färdats från Sodankylä och dervid följt 

 Kitinen elf, men nu tog vägen af rakt in i den öde, djupa 

 skogen. Här slogo vi läger efter omkring en timmes färd. 

 Några torra furor, „]ionkapuut", fäldes, och snart var „nuo- 

 tion" färdig, i hvars hägn vi utsträckte våra trötta lemmar 

 på granrisbäddar vid stockeldens behagliga värme. Rundt 

 omkring oss betade renarne i den snöklädda skogen, som vid 

 eldens flammande sken erbjöd en särdeles pittoresk anblick. 

 Allt var stilla, endast då och då hördes förrenens skälla. Vin- 

 dens sakta sus i furorna vaggade oss snart till ro. 



Dagen hade ännu ej grytt, då vi åter bröto upp. Den 

 blida väderlek, som rådt under de föregående dagarne, hade 

 slagit om. Vi hade lindrig köld, ungefär — 5 grader. Re- 

 narne voro ej nu som förut sömniga och lata, snön fastnade ej 

 mera vid pulkorna, och vi hoppades derför under dessa gyn- 

 sammare förhållanden redan denna dag nå det omkring 4^/2 

 mil aflägsna målet för vår färd. 



Under första delen af denna dagsresa reste vi oafbmtet 

 uppåt, ehuru stigningen icke var brant. Vi arbetade oss 

 nämligen småningom öfver Maanselkä, på hvars norra slutt- 

 ning vi en stund rastade vid Vaulo kronostuga. Den är i 

 dessa öde nejder den enda boning, hvari resande kunna 

 finna ett om ock endast nödtorftigt skydd mot storm och köld. 

 Stället har dessutom en viss betydelse. Vattendelaren mellan 

 de åt hvar sitt håll, söder och norr, flytande Kitinen och 

 Ivalo elfvar är nämligen här endast fem verst. Derför pläga 

 också guldvaskarene, då de om våren begifva sig till Kultala, 

 från Kitinen draga båtarne öfver land längs den på statens 



