143 



visade sig vara bästa sättet att komma till transpiration och 

 att i allmänhet hålla safterna i omlopp. 



På något afstånd åt venster lågo äfven andra byggna- 

 der, som stodo kvar från den tiden, då guldvaskningen här 

 pågick som ifrigast. Ett restaurationshus, en kägelbana och 

 en mindre paviljong vittnade om, att här för något öfver ett 

 decennium tillbaka varit fullt af lif och rörelse. 



Nu, den 24 December, var dock icke tid att särdeles 

 länge betrakta och beskåda. Äfven här uppe i norden skulle 

 vi fira dagen och rustade oss med ifver dertill. Också rådde 

 öfveralt på stationen lif och rörelse. Ehuru trötta efter före- 

 gående dagars resa uppbjödo vi dock en hvar all vår förmåga 

 för att bereda oss så trefligt som möjligt till aftonen. Mesta 

 hufvudbry gaf möbleringen. Men äfven derför fanns råd. Några 

 ofvanpå hvarandra stälda packlådor tjänade både såsom skåp 

 och byrå. En deröfver kastad duk skänkte detta så enkelt 

 åstadkomna, men dock fullt ändamålsenliga förvaringsställe 

 äfven en viss yttre prydhghet. 



Alla förberedelser blefvo småningom färdiga. Det hela 

 erbjöd en särdeles treflig anblick, då vi samlades i den klart 

 upplysta salen, för att gemensamt fira vår julafton kring deu 

 festligt prydda granen. Också arbetsfolket infann sig i sina 

 helgdagsdrägter, och alla slogo vi oss i broderlig sämja ned 

 kring tvänne stora bord. Samtalet rörde sig helt naturligt 

 mest om hemmet och kära minnen derifrån. Under några hjärt- 

 hgt yttrade ord dracks skålen för detsamma och för saknade 

 anhöriga. Så konmio julgåfvorua, ty ej ens sådana saknades. 

 De bestodo mest af nyheter från bokmarknaden. Ännu töm- 

 des sedan en bägare för vår outtröttliga värdinna, professor- 

 skan Lemström, som med sina oaflåthga omsorger om en hvar 

 viste uppfylla allas behof och önskningar. 



