148 



ningsorterna, huru ofta hände det ej att vi funno oss grymt 

 bedragne. 



Vi hade ej beredt oss på arbeten i detta hänseende. 

 De instrunienter, vi hade att förfoga öfver, voro ytterst ofull- 

 komhga, och jag måste bekänna det, ingen hade synnerlig 

 hvarken vana eller erfarenhet vid dylika arbeten. Närmare 

 två veckor egnade vi alla våra krafter häråt, men nu hade 

 vi också nått målet. Resultatet utföll till vår synnerliga be- 

 låtenhet, och vi fingo deri en ersättning för våra mödor. 



Detta var också högeligen af behofvet, ty modet och 

 energin hotade redan en tid att förslappas. Icke blott de 

 svåra ansträngningarna voro orsaken härtill, vår afskilda vis- 

 telseort bar den största skulden. Vi hade väl redan vid herr 

 Bieses ankomst varit om möjligt än värre deran. Då förde 

 han med sig tidningar, bref och underrättelser från den vida 

 verlden samt framför allt ny tillförsigt. Denna gång åter 

 fordrades endast några framgångar och en livar tyckte sig 

 «tark att stå och sträfva i åratal. 



Medan dessa arbeten pågingo, besökte oss en af profes- 

 sor Lemströms bekantskaper från hans resa till Lappmarken 

 1871. Det var bonden Mikkola från Kyrö fem mil aflägsna 

 by, som, då han erhållit kännedom om vår vistelse i Kul- 

 tala, med egna ögon ville se våra instrumenter, livarom märk- 

 värdiga berättelser voro i omlopp. Med det lifligaste intresse 

 sökte han uppfatta våra beskrifningar om alla dessa för ho- 

 nom nya föremål och nöjde sig ej, förrän han insåg att en 

 förnuftsenlig orsak låg till grund för de olika verkningar, han 

 såg dem åstadkomma. 



Ehuru redan åttioårig, var han ännu rask och egnade 

 sig med oförminskadt intresse åt sitt jordbruk, för hvars för- 

 tjänstfulla skötsel han äfven hugnats med en silfverpokal af 

 Kejserliga Finska Hushållningssällskapet. Gerna berättade 



