149 



han om sina äfventyr och iakttagelser från alla de vildrens- 

 jagter han som yngre med stor framgång bedrifvit och hvilka 

 just i trakterna af Kultala fjällar varit mest lönande. Det 

 var för oss särdeles trefligt, detta hans besök, hvilket han 

 sedan ännu tvänne gånger förnyade. 



Under herr Bieses vistelse hos oss och den tillökning, 

 vi sålunda vunno i arbetskrafter, blef det äfven möjligt för 

 herr Granit, som redan längre tid lidit af särdeles svår tand- 

 värk att begifva sig åstad för att söka bot. Väl hade alla 

 upptänkliga medel för dess häfvande blifvit använda, men 

 utan önskadt resultat. Ej ens koncentrerad svafvelsyra kunde 

 härtill göra något. Vi förmodade dessutom att läkaren denna 

 tid skulle befinna sig i Enare, dit vägen ej var längre än 8 

 mil och på allas inrådan beslöt hr Granit sig för att våga 

 försöket. 



Den 13 Februari begynte han, åtföljd af Kaapelan Matti, 

 oumbärhg nu såsom städse, färden. Denna måste under de 

 två första milen till närmaste lappfamilj ske på skidor, ty 

 snön var för djup för att ren och pulka, som visserligen med- 

 följde, skulle kunnat användas. Intet spår angaf kosan. Vägen 

 gick öfver Kultala och Hammarsjärvi fjällar och var för de 

 båda resande så godt som obekant. Blott cngång förut, men 

 detta vid bar mark, hade de färdats der. Matti, som i all- 

 mänhet ej var oförvägen, hade äfven vid afskedet tårarne i 

 ögonen, förmenande att det måhända var deras sista färd. 

 Vår oro blef dock icke långvarig. Redan på tredje dygnet 

 återvände Matti från Hammasjärvi, dit han ledsagat herr 

 Granit och der han vidtalat lapparne att infinna sig vid sta- 

 tionen. Vi voro nämligen högeligen i behof af slagtrenar. 



Några dagar senare fingo vi äfven besök af lapparne, 

 man, hustru, son och dotter. Omöjligt vore att beskrifva de- 

 ras förvåning öfver alla de nya ting, de här sågo, framfch- 



