150 



allt telefonen. Ja till och med grannlåten i julgranen blef 

 såsom hvarje lysande tingest ett föremål för lystna blickar 

 och, då professorskan Lemström lemnade den såsom present 

 åt den halfvnxna dottren, viste ej modren, huru hon skulle 

 betyga sin tacksamhet. Äfven harmoniet, som professor Lem- 

 ström fört med sig, vann en ifrig beundrare och outtröttlig 

 åhörare i den lille lappgossen. Han tummade på instrumentet, 

 ansträngde öron och ögon för att finna hvarifråu ljudet eget- 

 ligen koöi. Han fick imellertid afbryta sina intressanta forsk- 

 ningar, ty handeln om renarna var snart uppgjord. Vi fingo 

 edan höra att de vaknade musikaliska känslorna på hemfär- 

 den sökt sig luft i en af gossen diktad monoton sång: „on 

 niin lysti porolla ajaa, ajaa, ajaa". 



Herr Granit hade imellertid återvändt, men derimot 

 lemnade oss nu herr Biese, som hade slutfört de ytterst vig- 

 tiga absoluta magnetiska bestämningarna. Antalet blef dock 

 snart åter fulltaligt, ty herr Petrelius kom nu i sin tur upp 

 till Kultala. Hans uppgift blef att göra nödiga astronomiska 

 orts- och tidsbestämningar, och han medförde härför behöfliga 

 goda instrumenter från Sodankylä, der desamma för tillfället 

 kunde undvaras. 



Under dessa allvarsamma arbeten hade vi knappast haft 

 tid att ^ fästa något afseende vid lilla Sigrid. Och dock gick' 

 hon der med en min, som tydligt tillkännagaf att stora pla- 

 ner hvälfde sig hos henne. Hon öfverraskade oss också kort 

 härpå med en skuggspels-föreställning, som var — det måste 

 erkännas — rätt lyckad. Den utgjordes af flere liänsyftningar 

 på händelser ur vårt dagliga lif. Så t. ex.: en träffande af- 

 bildning af professor Lemström på morgonpromenad, „en blif- 

 vande ryktbar astronom", mycket liten till växten, utrustad 

 med jättelika kragstöflor och än större tub. „Färden till Blå- 

 kulhi", föreställande professorskan Lemström. Hon hade näm- 



