VII. 



Om jagten i Lappland. 



Uti de vildmarker, livilka utgöra norra Finland, har jag- 

 ten för innebyggarena en mycket stor betydelse. När frosten 

 härjat åkern, så gifver jagten städse så mycket att den åt- 

 minstone afvärjer den största nöden. Här nedan lemnas den 

 benägna läsaren några bilder ur Lapplänningens jagtlif och 

 vi skola göra början med ett kostligt försök till björnjagt, 

 hvari några af expeditionens medlemmar deltogo. 



En misslyckad björnjagt. 



Bland de uppfriskande nöjen, hvilka redan i södra Finland 

 hägrat för vårt sinne, var björnjagter. Vi hade dock gjort oss 

 ufverdrifva föreställningar om björnarnes talrikhet deruppe i 

 norden, ty vi funno snart att han ej fick sökas i kyrkobyns 

 närmaste närhet. Dock saknades ej tillfälle till björnjagter, 

 ehuru året var i så motto ogynsamt att snö föll först i senare 

 hälften af Oktober, vid hvilken tid björnen redan hunnit gå 

 „i ide", hvarför detta var svårt att upptäcka, eller såsom det 

 heter på jägarspråket: björnen var svår att ringa. 



Också hördes ej, oaktadt liflig efterfrågan, att någon 

 ringning skulle blifvit värkstäld, hvilket för oss var mycket 

 nedslående. 



I stället hörde vi af två karlar, hvilka samlat renmossa 

 invid det på 1 mils afstånd belägna Pittiövaara, att derstädes 

 tydliga spår af björn förekommit, i form af afl)itna qvistar, 



