154 



upprifven mossa m. m,, allt säkra tecken att han ärnade bygga 

 sitt ide i denna trakt. 



Som vårt helsotillstånd fordrade stark kroppsrörelse, så 

 beslöto vi, efter en storartad rådplägning, att begifva oss till 

 ort och ställe, för att om möjligt „ringa björnen", ty något 

 säkrare hopp att döda honom hade vi ej vid detta tillfälle. 



Den 29 Oktober var allt ordnadt för affärden och tåget, 

 bestående af 6 jägare och 2 sodankylitiske karlar samt ett 

 tiotal hundar, satte sig i rörelse. De fleste hade sin egen hund 

 och byhundarne tyckte om att följa med som volontärer. En 

 del påstods vara riktiga björnhundar och t. o. m. af björn- 

 slägt, med anledning hvar af vi hoppades mycket af dessa 

 »bjessar" vid själfva spårningen. 



Vintermorgonen var frisk utan att vara kall och prome- 

 naden var mycket angenäm; kl. 10 intogs frukost med kaffe, 

 hvarunder hundarne råkade i ett lifvadt slagsmål, som ej utan 

 möda kunde afstyras. 



Inimot kl. 11 närmade vi oss Pittiövaara och då fann 

 den yngste af sällskapet lämpligt att försöka sin bössa med 

 kula, en sak, som de flesta af oss underlåtit. De öfrige 

 trodde först att man redan råkat något villebråd, men funno 

 på ort och ställe sitt misstag. Efter det en tall fått mottaga 

 åtskilliga kulor, fortsattes färden och vid ankomsten till bergs- 

 trakten uppstäldes alle man på led för att kringgå den samma 

 och taga reda på björnen. 



Knappt hade denna jägareked marcherat 20 steg, så 

 hördes ett skott åtföljdt af utropet: pass opp, björnen är här! 



Denna underrättelse mottogs först med misstroende, ja 

 t. o. m. åtlöje, men ett högst misstänkligt Imndgläfs i samma 

 riktning kommo de fleste på andra tankar. Två började följa 

 detta ljud i språngmarche, två andra gingo långsamt efter, 



