155 



för att ej i händelse af batalj blifva andfådde och två stan- 

 nade qvar der de voro. 



Lång tid hade oj förflutit förrän tre skott Ijödo kort 

 efter hvarandra åtföljda af ropet: pass på, björnen harviindt! 



Snart kommer han ock framlufsande mot de två öfrige, 

 hvaraf den ena sköt två skott på 60 å 70 steg och den andra 

 ett skott på längre håll, utan att nalle visade något tecken 

 till att sakta sin fart. 



Enligt Sodankylä karlarnes utsaga hade björnen passe- 

 rat temligen nära de två öfrige af jagarena, utan att dock 

 dessa, ehuru den ena var försedd med ett Remington gevär 

 och den andra med dubbel Lefaucheux och dessutom revolver, 

 aflossade sina skott. Orsaken till detta besynnerliga beteende 

 iir oklar och lär väl ock så få förblifva. 



Vårt fälttåg hade onekligen haft en miserabel utgång! 

 Särdeles liflig var den diskussion, som uppstod, sedan alla 

 åter samlats: mest förvånade voro skyttarna själfva; huru var 

 det mcijligt att mankera ett så stort mål som en björn? Svaret 

 blef: att hållet var långt och bössorna oförsökta. Efteråt 

 visade sig ock att utrustningen, livad endel gevär angår, ej 

 var tillfredsställande. Vi funno dock snart att björnen blif^^t 

 träffad, ty när spåren åter uppsöktes, så befunnos de, som 

 högra framtassen efterlemnade, vara blodiga. Detta gaf an- 

 ledning till förföljelse, hvarunder sällskapet träffade på 

 björnidet. Här ])lefvo vi i tillfälle att beundra björnens för- 

 måga att bygga sitt vinterbo. 



Utantill visade det sig såsom en aflång, ganska hög tufva 

 och inuti lågo qvistar radade såsom refbenen i en bröstkorg. 

 Öppningen var på midten af tufvan och bredvid densamma 

 låg en samUng hopgyttrad mossa, „stoppen", hvarmed öppnin- 

 gen tilltäppes. 



En af sällskapet roade sig med att i en handvändning 



