158 



förrän de gamle gifva sin tillåtelse dertill. Om man vid 

 samma nuotio måste uppehålla sig flere nätter, så måste livar 

 och en behålla sin plats. 



Emedan vi iakttagit alla dessa anordningar kunde vi 

 lugnt tillbringa vår natt kring nuotion enhvar på sin be- 

 stämda plats och lemna elden åt sig sjelf. De aftagna sko- 

 donen stäldes utanför nuotion. 



Af hvilan l)lef just ej något, ty sömnen ville ej infinna 

 sig uti denna nya „gård", hvilken benämning gubbarne ofta 

 tilldela nuotio'n. Då en af de gamle märkte att den här- 

 vid ovane ej ville få sömn, begynte han att förtälja huru man 

 i dessa trakter, då han var ung, plägade jaga, äfvensom om 

 andra förhållanden uti innevånarenas lif i skogen. 



Om jagt och renskötsel. 



„I min ungdom", berättade gubben, „egde skogen så mycket 

 rikedom, att man nu ej har någon aning derom („ett'ei oo 

 tosikaan"), men nu har allt villebråd tagit så slut att man ej 

 mer „pappa rukka" kan slå sig ut („ett'ei siitä enään omillen 

 tule"). Då vi förr i tiden jagade fåglar med „penn'' och „kil- 

 leri" eller med fälla, fingo vi stundom så mycket villebråd 

 att vi ej förmådde bära hem det, utan nödgades i skogen 

 uppföra en liten stuga, hvarest det sattes i förvar till vintern, 

 under hvars förlopp vi med renar hemförde bytet. En sådan 

 byggnad, hvilken kallas „purnus" gjordes på följande sätt: 

 Man högg en tjock fura till ungefär famns längd från 

 inarken. Stubbens ända spjälktes i fyra delar, genom hvil- 

 kas springor man satt(; en och en half famn långa tvär stoc- 

 kar i vågrät rigtning ; under ändarna af dessa sattes stöd och 

 på detta underlag bygdes sedan af små träd en fyrkantig 

 2 alnar hög koja. Man gjorde i densamma blott en liten 

 öppning, genom hvilken villebrådet infördes och upphängdes 



